Справа № 569/3620/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі судді Балацької О.Р., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

23 лютого 2026 року до Рівненського міського суду Рівненської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме житловий будинок загальною площею 129,3 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 34880000, а також встановлення заборони для осіб, наділених функціями державних реєстраторів, вчиняти реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

В обґрунтування заяви вказує, що 17 липня 2024 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 100 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 17 липня 2024 року. Згідно з умовами розписки, відповідач зобов`язувалась повернути отримані кошти до 31 липня 2024 року. Однак у визначений строк грошові кошти повернуті не були, станом на день звернення до суду заборгованість не погашена, добровільно зобов`язання відповідач не виконує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Загальна сума заявлених вимог, з урахуванням нарахувань, становить 104 467,79 доларів США.

Заявник зазначає, що відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 129,3 кв.м., житловою площею 56,7 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 листопада 2025 року № 452530608. Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 12 грудня 2025 року ринкова вартість вказаного майна становить 4 896 759,43 грн, що є співмірним із сумою заявлених позовних вимог.

Посилаючись на положення статей 149150 ЦПК України, заявник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, оскільки відповідач має можливість відчужити належне їй нерухоме майно, що призведе до утруднення чи неможливості реального виконання рішення суду в разі задоволення позову. На думку заявника, обраний спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та заборони державним реєстраторам вчиняти реєстраційні дії щодо нього є співмірним із заявленими вимогами, безпосередньо пов`язаний із предметом спору та спрямований виключно на забезпечення реального виконання можливого рішення суду, не порушує прав та законних інтересів відповідача понад необхідне для досягнення мети забезпечення позову.

Розглянувши заяву про забезпечення позову та її обґрунтування заявником, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 1 частини першої ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати ВС від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Саме лише посилання заявника на розмір заборгованості та наявність у відповідача нерухомого майна не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

З наданих суду матеріалів убачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо виконання грошового зобов`язання за розпискою від 17 липня 2024 року, однак заявником не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження належного їй нерухомого майна, або про реальні наміри ухилитися від виконання можливого рішення суду.

Заявлені доводи про те, що відповідач «має можливість відчужити майно», носять припущений характер та не підтверджені жодними доказами. Водночас сам по собі факт наявності у відповідача у власності житлового будинку не свідчить про існування реальної та безпосередньої загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду.

Суд звертає увагу, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд не надає оцінки доказам у частині доведеності чи недоведеності позовних вимог по суті спору, а перевіряє виключно наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Суд враховує, що накладення арешту на житловий будинок є істотним обмеженням права власності відповідача, гарантованого законом, а тому застосування такого заходу можливе лише за наявності належно підтверджених обставин, які свідчать про реальну необхідність у такому втручанні.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню, оскільки не обґрунтована заявником у контексті необхідності застосування таких заходів, а також у контексті їх співмірності та відповідності до заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 149-153, 353, 354 ЦПК України, суд,

постановив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Рівненського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 24 лютого 2026 року.

Суддя Ольга БАЛАЦЬКА