УХВАЛА

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 752/10976/25

провадження № 61-1725ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Беррі Хаб Плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Беррі Хаб», про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив:

- визнати недійсним правочин щодо відчуження майна, а саме частки статутного капіталу ТОВ «Беррі Хаб» у розмірі 50 % вартістю 500,00 грн, укладений

між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , реєстраційна дія «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», зміна складу засновників (учасників)

або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи», вчинена 31.05.2024, 17:28:36, приватний нотаріус Євдокимов С. М.;

- визнати недійсним правочин щодо відчуження нерухомого майна, а саме частки статутного капіталу ТОВ «Беррі Хаб Плюс» у розмірі 50 % вартістю 1 500,00 грн, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , реєстраційна дія «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи», вчинена 31.05.2024, 17:38:15, приватний нотаріус Євдокимов С. М.

Голосіївський районний суд м. Києва ухвалою від 16 травня 2025 року відмовив

у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ТОВ «Беррі Хаб Плюс»,ТОВ «Беррі Хаб» про визнання правочинів недійсними.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що даний спір відноситься

до юрисдикції господарських судів та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки предметом спору у цій справі є визнання недійсними правочинів, що стосуються господарської діяльності Товариств.

Київський апеляційний суд постановою від 21 січня 2025 року скасував ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16 травня 2025 року і направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

10 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Герасько М. Г., засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року

у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності

й оперативності судового процесу.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі

№ 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18) зазначено, що судова

юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати

і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17, провадження

№ 14-345цс19).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі

№ 367/4695/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі

№ 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18) зазначено, що судова

юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Правила про предметну юрисдикцію передбачають розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожний суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законом, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають з індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є,

як правило, фізична особа.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог.

Подібні правові висновки викладені також і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 210/5659/18 (провадження

№ 14-632цс19), від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження

№ 14-145цс20), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/41966/21 (провадження

№ 14-36цс22) та інших.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають

з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо

їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Відповідно до частини першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення

до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді,

до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Разом з тим, відповідно до положень пунктів 3, 6 та 13 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку

із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах

між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або

між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням

або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи

у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме

та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права

на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності,

а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; та вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права),

якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду

в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Відтак, серед ознак, визначених у частині першій статті 20 ГПК України

для відмежування господарської юрисдикції від інших, є, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних правовідносин (пункт 3); справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно, реєстрації або обліку прав

на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів,

що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка

не є підприємцем (пункт 6); щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійними актів, що порушують право на майно, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна (пункт 13) тощо.

Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку,

що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської

та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства,

є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах:

від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20),

від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19),

від 19 травня 2020 року у справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18),

від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (провадження № 12-143гс19).

Отже, правильне визначення підвідомчості цієї справи залежить від установлення наявності або відсутності корпоративних відносин між учасниками справи.

При визначенні підвідомчості (предметної та суб`єктної юрисдикції) справ,

що виникають з корпоративних відносин, слід виходити з того, що корпоративні відносини - це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал

якої поділений на частки між учасниками.

Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства

з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства.

Відповідно до частини першої статті 140 ЦК України Товариством з обмеженою відповідальністю є засноване однією або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділено на частки.

Права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства (частина перша статті 96-1 ЦК України).

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними

до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками)

щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав (частина шоста статті 96-1 ЦК України).

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

У справі, що переглядається, апеляційний суд правильно зазначив, що вимоги

про визнання недійсним договору та/або іншого правочину, котрий підтверджує факт відчуження/продажу ОСОБА_1 власних корпоративних товариств

на користь ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що вказаний договір/правочин спрямований на ухилення відповідача від можливих наслідків розгляду судової спору про наявність заборгованості відповідача. При цьому оскільки позивач

не є учасником Товариств та не має на меті отримати частку ОСОБА_1

у Товаристві з метою участі в управлінні та діяльності цієї юридичної особи,

адже його вимоги спрямовані до відповідача саме як до боржника у зобов`язальних відносинах, а також оскільки заявлений позов не направлений на захист корпоративних прав позивача, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції виснував,

що цей спір не містить ознак корпоративного.

Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 15 серпня

2023 року у справі № 755/1637/21 (провадження № 61-9195 св 22).

Крім того, апеляційний суд указав, що оскільки у позивача існує цивільний інтерес до майна фізичної особи не як до учасника товариства і не в межах корпоративних правовідносин, а тому висновок суду першої інстанції про те, що за наслідком встановлення підстав укладення спірного правочину вирішення цього спору може належати до юрисдикції господарських судів, є помилковим.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують,

на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, зводяться

до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлених обставин

та відносяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом

з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції

з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,

від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження,

якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку

про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення вбачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскарженого судового рішення, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Беррі Хаб Плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Беррі Хаб», про визнання правочинів недійсними.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров