справа № 756/9846/25 головуючий у суді І інстанції Андрейчук Т.В.
провадження № 22-ц/824/4157/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» поданою представником - адвокатом Килівником Русланом Сергійовичем на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

у липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у якому просив:

стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки у сумі 118 842,00 грн, матеріальну допомогу у разі укладення шлюбу у сумі 30 800,00 грн;

стягнути з АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення рішення у справі.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що працював менеджером - начальником відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ «Українська залізниця».

16 травня 2025 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як зазначив позивач, при звільненні йому не було виплачено відповідачем матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки у розмірі посадового окладу за кожен рік, а також матеріальну допомогу у разі укладення шлюбу у розмірі посадового окладу. Право на отримання цих допомог було передбачено п. п. 2.2.10, 2.6.12 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002-2006 роки (зі змінами і доповненнями) (далі - Колективний договір).

Оскільки, на думку ОСОБА_1 , АТ «Українська залізниця» порушено при його звільненні вимоги ст. 116 КЗпП України, звернувся до суду за захистом своїх трудових прав.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач зазначив, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформленим протоколом №Ц-54/31, зупинено на період дії правового режиму воєнного стану виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема матеріальних допомог.

Наказом від 30 листопада 2022 року №2459 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2021 року до 01 червня 2022 року на 10 календарних днів з 05 грудня 2022 року до 14 грудня 2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої здійснити після окремого рішення правління АТ «Українська залізниця». Наказом від 30 листопада 2022 року №2460 позивачеві була надано щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року на 4 календарних дні з 15 грудня 2022 року до 18 грудня 2022 року.

Наказом від 26 липня 2023 року №2142 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року на 14 календарних днів з 07 серпня 2023 року до 20 серпня 2023 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої здійснити після окремого рішення правління АТ «Українська залізниця».

Наказом від 29 липня 2024 року №2919 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2023 року до 01 червня 2024 року на 14 календарних днів з 12 серпня 2024 року до 25 серпня 2024 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до рішення правління АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом №Ц-82/39, яким зупинено з 01 липня 2024 року дію окремих положень колективних договорів АТ «Українська залізниця», регіональних філій, філій та їхніх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Нарахування та виплата матеріальної допомоги працівникам АТ «Українська залізниця» здійснюється в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). У зв`язку з цим ОСОБА_1 за 2024 рік було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу), що становило 10 672,20 грн.

Таким чином, виплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки та матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу буде здійснена на підставі рішення правління АТ «Українська залізниця», яке поки не ухвалювалось.

З цих підстав відповідач просив суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки у сумі 61 600,00 грн, матеріальну допомогу у разі вступу у шлюб у сумі 30 800 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 188 521,44 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» судовий збір у сумі 1 434,76 грн в дохід держави.

Не погодившись із таким рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Килівник Руслан Сергійович 04 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на те, що ненарахування та невиплата позивачеві матеріальної допомоги у зв`язку з вступом у шлюб відбулася без порушення чинного законодавства.

Після введення в Україні воєнного стану 24 лютого 2022 року, роботодавець реалізував передбачене Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» право зупинити дію окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану. Зокрема, призупинено нарахування на виплату додаткових виплат, передбачених Колективним договором, та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення для усіх працівників підприємства.

Позивачем не було відмовлено у проведенні таких виплат, а тому його звернення до суду з вимогами їх виплати є передчасним. Проте, була і є відсутньою підстава для виплати позивачеві матеріальної допомоги на оздоровлення та у зв`язку з укладенням шлюбу та вина АТ «Укрзалізниця» у їх невиплаті позивачеві.

Додатково вказав, що у зв`язку з воєнними діями АТ «Укрзалізниця» зазнала значних збитків, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному розмірі призведе до безпідставного збагачення позивача та до додаткових збитків для відповідача, що нашкодить діяльності останнього.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» поданою представником - адвокатом Килівником Русланом Сергійовичем на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

10 грудня 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Осьмака А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник заперечив проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

13 лютого 2026 року від АТ «Укрзалізниця» до апеляційного суду надійшли докази виплати позивачем матеріальної допомоги у зв`язку з укладенням шлюбу. Представник апелянта просив врахувати вказані обставини та надати їм правову оцінку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Килівник Руслан Сергійович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Осьмак Андрій Васильович заперечив проти задоволення апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом АТ «Українська залізниця» від 01 червня 2021 року №1335/ос ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду головного фахівця відділу сталевих виробів департаменту категорійного управління АТ «Українська залізниця».

Наказом АТ «Українська залізниця» від 03 серпня 2021 року №2084/ос ОСОБА_1 був переведений на посаду менеджера - начальника відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ «Українська залізниця».

Згідно з наказом АТ «Українська залізниця» від 26 жовтня 2021 року №2769/ос ОСОБА_1 переведено на посаду менеджера відділу категорійного менеджменту закупівель комплектуючих до рухомого складу та основних засобів управління категорійного менеджменту департаменту закупівель АТ «Українська залізниця».

Наказом АТ «Українська залізниця» від 02 листопада 2022 року №1946/ос ОСОБА_1 був переведений на посаду менеджера відділу організаційного менеджменту категорій департаменту закупівель АТ «Українська залізниця» з посадовим окладом у розмірі 30 800,00 грн.

16 травня 2025 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Пунктом 2.2.10 Колективного договору передбачено надання працівникам апарату АТ «Українська залізниця» при виході у щорічну відпустку (тривалість, якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).

Згідно з п. 2.6.12 Колективного договору працівники апарату АТ «Українська залізниця» мають право на отримання оплачуваної відпустки тривалістю 3 календарні дні та виплату їм матеріальної допомоги у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладення шлюбу.

Наказом АТ «Українська залізниця» від 30 листопада 2022 року №2459 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2021 року до 01 червня 2022 року тривалістю 10 календарних днів з 05 грудня 2022 року до 14 грудня 2022 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої відповідно до п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом №Ц-54/31, здійснити після окремого рішення правління АТ «Українська залізниця». Наказом АТ «Українська залізниця» від 30 листопада 2022 року №2460 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року тривалістю 4 календарних дні з 15 грудня 2022 року до 18 грудня 2022 року.

Наказом АТ «Українська залізниця» від 26 липня 2023 року №2142 позивачеві була надана щорічна відпустка за період роботи з 02 червня 2022 року до 01 червня 2023 року тривалістю 14 календарних днів з 07 серпня 2023 року до 20 серпня 2023 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої відповідно до п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом №Ц-54/31, здійснити після окремого рішення правління АТ «Українська залізниця».

Наказом АТ «Українська залізниця» від 29 липня 2024 року №2919 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 02 червня 2023 року до 01 червня 2024 року тривалістю 14 календарних днів з 12 серпня 2024 року до 25 серпня 2024 року з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату яку здійснити у розмірі 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу) відповідно до п. п. 1.1, 1.2 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом №Ц-82/39.

21 січня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23 встановлено протиправність п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформленого протоколом № Ц-54/31 та скасовано вказаний пункт.

Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що отримавши щорічні відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2022, 2023, 2024 роках, ОСОБА_1 відповідно до положень п. 2.2.10 Колективного договору набув право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки. Крім того, у зв`язку з укладенням шлюбу 21 січня 2023 року ОСОБА_1 згідно з п. 2.6.12 Колективного договору набув право на отримання матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу).

У свою чергу, АТ «Українська залізниця» призупинило виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі укладення шлюбу, що передбачені Колективним договором, в односторонньому порядку, не повідомивши працівника та профспілковий органу про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до Колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі шлюбу, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, АТ «Українська залізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який прийнято Верховною Радою України 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги, було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися відповідачем. У зв`язку з наведеним суд вважав, що п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформлене протоколом №Ц-54/31, є протиправним. Отже, АТ «Українська залізниця» протиправно не виплатило ОСОБА_1 при наданні йому щорічних відпусток тривалістю 14 календарних днів у 2022 і 2023 роках матеріальну допомогу на оздоровлення за ці роки у сумі 61 600,00 грн, а також матеріальну допомогу у разі шлюбу у сумі 30 800,00 грн.

Водночас оскільки заяву на про надання щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2024 році ОСОБА_1 подав роботодавцеві 13 липня 2024 року, а наказ про надання відпустки був виданий 29 липня 2024 року, тобто після ухвалення правлінням АТ «Українська залізниця» рішення від 27 червня 2024 року, оформленого протоколом №Ц-82/39, підстави для стягнення з АТ «Українська залізниця» недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік відсутні. Також зважаючи на те, що рішення про надання щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів у 2025 році і про надання матеріальної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 роботодавець не приймав, а позивач отримав при звільненні компенсацію за невикористану відпустку за означений період, він не має права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2025 рік.

У зв`язку з не проведенням роботодавцем своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 , на підставі ст. 117 КЗпП України суд визначив до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 188 521,44 грн. за період з 17 травня 2025 року до 30 вересня 2025 року.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з нижченаведених мотивів.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення належить до структури заробітної плати.

Тобто матеріальна допомога на оздоровлення передбачена, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Частиною першою статті 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п. 1.5. Колективного договору, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в колективний договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим колективним договором.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу з 2022 по 2025 роки, а також матеріальну допомогу у зв`язку з укладенням шлюбу у розмірі посадового окладу, виплата яких передбачена п. п. 2.2.10, 2.6.12 Колективного договору, та виплата яких була призупинена на підставі п.1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року.

Так, 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст. 43, 44 Конституції України, та за ст. 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця.

Вирішуючи спір у справі, місцевий суд врахував, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачеві оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, тобто до набрання Законом чинності, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися роботодавцем до цієї дати, а судом при розгляді цієї справи.

Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тому доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неврахуванням судом першої інстанції протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат не заслуговують на увагу.

При цьому, судом першої інстанції враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Отже, питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а також у зв`язку з укладенням шлюбу, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. п. 2.2.10, 2.6.12 якого передбачено безумовне надання працівникам апарату АТ «Українська залізниця» при виході у щорічну відпустку (тривалість, якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) та виплату їм матеріальної допомоги у розмірі не менше тарифної ставки (посадового окладу) у разі укладення шлюбу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та у зв`язку з укладенням шлюбу.

При цьому, виплативши після ухвалення судового рішення (01 жовтня 2025 року) та подання апеляційної скарги (04 листопада 2025 року), у грудні 2025 року ОСОБА_1 матеріальну допомогу у зв`язку з укладенням шлюбу у сумі 30 800,00 грн, відповідач фактично визнав передбачені Колективним договором обов`язки. У той же час, вказані обставини не є підставою для скасування судового рішення у цій частині (у зв`язку з його добровільним виконанням), а можуть бути враховані на стадії виконавчого провадження, у разі його примусового виконання.

З 19 липня 2022 року статтю 117 КЗпП України викладено у наступній редакції «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

У цій справі ОСОБА_1 заявив позовну вимогу про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 травня 2025 року по день ухвалення рішення (01 жовтня 2025 року), тобто в межах 6 місяців і з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати (92 400,00 грн) та середнього заробітку (188 521,44 грн) за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період (4,5 місяці), а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема невизнання роботодавцем свого обов`язку виплатити позивачу матеріальну допомогу, що стало підставою для звернення до суду, стягнутий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку апеляційного суду, є розумною і справедливою мірою відповідальності роботодавця.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» подану представником - адвокатом Килівником Русланом Сергійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова