справа № 754/7402/25 головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
провадження № 22-ц/824/5222/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, в особі арбітражного керуючого Потупало Наталії Ігорівни про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про зняття арешту з усього належного їй майна.

Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06 липня 2006 року задоволено позовні вимоги КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по квартирній платі та комунальним послугам та розірвання договору реструктуризації заборгованості. Договір реструктуризації заборгованості №138 від 26 вересня 2003 року було розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва заборгованість в розмірі 1 414,33грн.

У процесі виконання рішення суду, на підставі якого видно виконавчий лист, було накладено арешт на все майно, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому 31 серпня 2022 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, зобов`язано Деснянський РВ ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) зняти арешт з квартири ОСОБА_1 , накладений згідно із постанови АЕ №677540, виданої 03 листопада 2006 року ВДВС Деснянського району м. Києва, виконавець Григорян О. Г. про арешт майна та заборону його відчуження. На підставі вказаного вище рішення 08 лютого 2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень, постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження. Після закінчення виконавчого провадження арешт було знято. Позивачка також зазначає, що їй на праві власності належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Під час оформлення договору дарування у нотаріуса, позивачка дізналась, що нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніна Л. А., реєструючи на підставі виконавчого провадження обтяження на майно, внесла ще раз у реєстр теж саме, але під іншим номером, а тому обтяження на ім`я позивачки залишились. З метою вирішення цього питання позивачка звернулась до Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) та отримала відповідь з якої вбачалось, що запис про обтяження «арешт всього нерухомого майна», який був виявлений нотаріусом під час видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 06 березня 2017 року, окрім розділу на об`єкт нерухомого майна, було перенесено також до спеціального розділу Державного реєстру прав. Також після повторного звернення позивачці було повідомлено, що 19 травня 2015 року державним виконавцем було постановлено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 25 червня 2015 року було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Отже після закінчення виконавчого провадження в реєстрах зберігались обтяження на все майно, що належить позивачці.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 03 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви вказала, що після закінчення виконавчих проваджень в реєстрах збереглися обтяження на все майно, що належить позивачці без зазначення цього майна.

Вважає, якщо на майно накладено арешт без конкретизації, це означає, що арешту підлягає усе майно боржника, яке може бути ідентифіковано в подальшому. Тобто, помилково залишається арешт майна без зазначення його індивідуальних та ідентифікуючих ознак.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, в особі арбітражного керуючого Потупало Наталії Ігорівни про зняття арешту з майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Федосєєва Тетяна Юріївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 06 липня 2006 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, по справі №2-4345, позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва до ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з позивачки суму боргу в розмірі 1 414,33грн.

05 серпня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва, було видано судовий наказ, по справі №754/12930/14-ц (2-н/754/1324/14), про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва заборгованості в розмірі 5952,46 грн та судовий збір в розмірі 60,90грн.

10 грудня 2020 року Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, в особі арбітражного керуючого Потупало Н. І., було видано довідку відповідно до якої зазначено, що станом на 10 грудня 2020 року борг перед КП за виконавчим провадженням, щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 в розмірі 1 414,33грн, за судом рішенням №2-4345/06, сплачено в повному обсязі. Претензій до боржника ОСОБА_1 не має.

31 серпня 2022 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва, по справі №754/15227/21, позов ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту задоволено. Зобов`язано Деснянський районний відділ Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з квартири АДРЕСА_3 , накладений згідно із постановою серії АЕ №677540, виданою 03 листопада 2006 року ВДВС Деснянського району м. Києва, виконавець Григорян О.Г. про арешт майна та заборону його відчуження (номери запису про обтяження №19330629 від 06 березня 2017 року).

08 лютого 2023 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області, на виконання виконавчого листа №754/15227/21, в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, було постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

16 листопада 2024 року було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої квартира АДРЕСА_3 , на праві спільної часткової власності, розмір частки 1/3, належить ОСОБА_1 . Відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні.

16 листопада 2024 року було сформовано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої квартира АДРЕСА_4 , на праві спільної часткової власності, розмір частки 1/2, належить ОСОБА_1 . Відомості про державну реєстрацію обтяжень відсутні.

03 січня 2025 року Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надало ОСОБА_1 відповідь про результати розгляду скарги, відповідно до якої зазначено, що 06 березня 2017 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_1 . Під час видачі свідоцтва про право на спадщину в Державному реєстрі речових прав виявлено запис щодо арешту всього майна на ім`я ОСОБА_1 . Запис про обтяження «арешт всього майна», який був виявлений нотаріусом під час видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 , окрім розділу на об`єкт нерухомого майна, було перенесено також до спеціального розділу Державного реєстру прав. При цьому номер запису про обтяження в розділі, відкритому на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_3 становить 19330269. Номер запису про обтяження в спеціальному розділі Державного реєстру прав 19330654. При звернення до нотаріальної контори ОСОБА_1 не було надано рішення суду щодо вказаного обтяження, тому надати належну правову оцінку позовних вимог резолютивної частини не було можливості. Відповідно до наданої Управлінням забезпечення примусового виконання рішення у м. Києві та Київській області ЦМУ МЮ (м. Київ) інформації, на виконання у відділу перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва №754/15227/21, про зобов`язання Деснянський ВДВС зняти арешт з квартири АДРЕСА_3 .

08 лютого 2023 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом.

17 березня 2025 року Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надало ОСОБА_1 відповідь про результати розгляду скарги, відповідно до якої зазначено, що 08 лютого 2023 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження, на виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва №754/15227/21, про зобов`язання Деснянський ВДВС зняти арешт з квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення. Згідно з інформації наданої Деснянським ВДВС встановлено, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_1 , а саме: НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 21 січня 2008 року, №2-6067, де 25 березня 2008 року державним виконавцем постановлена постанова про закінчення виконавчого провадження (рішення суду виконано в повному обсязі); НОМЕР_2 з примусового виконання судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року, №2-н/754/1324/14, де 19 травня 2015 року державним виконавцем постановлено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 25 червня 2015 року державним виконавцем постановлено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Оскільки строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 роки, у Відділі відсутня можливість встановити в межах якого виконавчого провадження постановлено постанову АЕ №677540 від 03 листопада 2006 року про накладення арешту.

Вирішуючи спір місцевий суд вважав, що позивачем не доведено порушення її прав, свобод та інтересів, позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду з вимогами про зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 майна, позивачка не конкретизувала ані майно з якого просить зняти арешт, ані зазначила документ на підставі якого був накладений арешт, який просить скасувати.

Враховуючи принцип диспозитивності, характерний для позовного провадження у цивільному процесі, обов`язком позивача є визначення предмету позову, а також конкретизація позовних вимог, з яких можна встановити чи не порушить задоволення позову права осіб, які не залучені до участі у справі.

За обраного ж позивачкою формулювання позовних вимог, зняття арешту з усього належного їй майна не призведе до поновлення її прав, зокрема пов`язаних з існуванням постанови АЕ №677540 від 03 листопада 2006 року.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття з арешту з майна.

Апеляційним судом встановлено, що арешт на невизначене майно ОСОБА_1 було накладено постановою державного виконавця АЕ №677540 від 03 листопада 2006 року, у виконавчому провадженні у якому позивачка була боржником. Проте, вказаний арешт було скасовано. А заборону, про зняття якої ставить питання позивач у даній справі було внесено реєстратором самостійно, а не на виконання постанови державного виконавця АЕ №677540 від 03 листопада 2006 року.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про знання арешту з майна (вдруге) та можливості захисту її прав у обраний останньою спосіб взагалі.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення у справі.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова