Провадження №2/524/684/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

головуючого судді Ковальчук Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Воблікової І. О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Яременка О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал-Гарант», Моторно (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Мале колективне підприємство «Фірма «Аделла», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на його користь: з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал-Гарант» (далі ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант») та Моторно (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) в солідарному порядку 19450,23 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП); з ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», МТСБУ та ОСОБА_3 в солідарному порядку судові витрати, а саме: 1400,00 грн на оплату авто-товарознавчого дослідження та 15000,00 грн на правничу допомогу; з ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», МТСБУ та ОСОБА_3 30000,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 04 березня 2021 року відбулась ДТП, під час якої його транспортний засіб зазнав пошкоджень. На місці ДТП учасники склали повідомлення про ДТП (європротокол), у якому винним у його скоєнні визначено ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПрАТ «СК «Глобал Гарант». Розмір матеріальної шкоди, завданої транспортному засобу становить 19450,23 грн. Страхова компанія була належним чином повідомлена про подію, однак не здійснила виплату страхового відшкодування; рішенням від 13 серпня 2021 року Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного Банку України відкликав ліцензію ПрАТ «СК «Глобал Гарант»; згідно з витягом з ЄДРПОУ юридична особа ПрАТ «СК «Глобал Гарант» припинила свою діяльність на підставі судового рішення від 10 червня 2024 року № 910/4993/23 у зв`язку з визнанням її банкрутом. Таким чином, за доводами позивача, шкоду за страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та виключений з ЄДРПОУ має відшкодовувати МТСБУ. Однак, всі претензії позивача залишилися без задоволення та реагування, тому останній змушений звернутися до суду.

Окрім того, позивач, посилається на те, що внаслідок вчиненого правопорушення ОСОБА_3 , а також бездіяльності ПрАТ «СК «Глобал Гарант» та МТСБУ він зазнав моральних страждань, які полягають у погіршенні його стану здоров`я, нервозності, підвищенні тиску та головних болях внаслідок постійних звернень до зазначених осіб та їх ігноруванні, а також витрачання часу на доведеність у судовому порядку та поверненні понесених витрат на ремонт свого автомобіля. Так, з моменту вчинення наведеного правопорушення сплинув тривалий час, проте відповідачі не вжили заходів щодо усунення негативних наслідків. Це вплинуло на характер та обсяг душевних та психологічних страждань, яких він зазнав та продовжує зазнавати і які оцінює у 30000,00 грн. При цьому він є особою похилого віку, пенсіонером та учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС.

Також позивач просить стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», МТСБУ та ОСОБА_3 в солідарному порядку понесені ним судові витрати на оплату авто-товарознавчого дослідження та на правничу допомогу.

Ухвалою від 25 вересня 2025 року суд прийняв позовну заяву, відкрив провадження та призначив підготовче засідання, яке ухвалою від 23 жовтня 2025 року закрив та призначив справу для розгляду по суті.

Відповідач МТСБУ подало заперечення на позовну заяву, в якому, не погоджуючись із викладеним обставинами, зазначило, що на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «РУТА», державний номер НОМЕР_1 було застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Глобал Гарант» за полісом ЕР201861926. Отже, саме страховик взяв на себе зобов`язання відшкодувати нанесену шкоду у разі звернення потерпілої особи до страховика винуватця ДТП. Щодо залучення МТСБУ в якості відповідача, то просив суд врахувати позиції Верховного Суду, викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження 14-27цс21), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 756/953/18 і від 13 липня 2022 року у справі № 345/1940/20, та застосування Закону № 1961-IV, який діяв на момент настання ДТП. Посилаючись на безпідставність залучення його позивачем в якості співвідповідача, просив відмовити у задоволенні позовних вимог до МТСБУ, оскільки останнє відшкодовує шкоду виключно після визнання страховика банкрутом.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, виходячи з викладених у позові мотивів.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти задоволення заявлених у справі позовних вимог щодо нього, посилаючись на їх необґрунтованість, зокрема зазначив, що завдані ДТП матеріальні збитки повністю покриваються страховою сумою; оскільки саме страхова компанія відповідальна за виплату таких сум потерпілій особі, то судові витрати та завдана моральна шкода за затримку відповідного відшкодування має стягуватися зі страховика.

Заслухавши сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

У статті 22 ЦК України визначено, зокрема, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При цьому вона послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови винною особою. Так, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) , від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Обставини ДТП, складення сторонами повідомлення про ДТП, визнання вини відповідачем (винуватцем ДТП) сторони не оспорюють. Спірним питанням у цій справі є, зокрема, визначення належного відповідача, а саме особи, зобов`язаної відшкодувати шкоду позивачу.

Так, суд встановив, що 04 березня 2021 року учасники ДТП ОСОБА_2 (водій автомобіля «Fiat», державний номер НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (водій автомобіля «Рута» державний номер НОМЕР_1 ) склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, в якому останнього вказали винною особою. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Рута» державний номер НОМЕР_1 (Мале колективне підприємство «Фірма «Аделла») була застрахована страховиком ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант» згідно з полісом № 201861926 (строк дії з 14 листопада 2020 року до 13 травня 2021 року), страхова сума на одну особу 130000,00 грн.

04 березня 2020 року водій автомобіля «Рута» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант» із заявою про настання ДТП, що підтверджується фіскальним чеком Акціонерного товариства «Укрпошта».

Окрім того, власник автомобіля «Fiat», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 18 травня 2021 року направив заяву до ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», в якій просив повідомити щодо прийнятого рішення про відшкодування збитків, завданих йому у результаті ДТП власником транспортного засобу «Рута» державний номер НОМЕР_1 , який застраховано відповідно до поліса № 201861926 від 14 листопада 2020 року; 03 жовтня 2023 року він звертався до МТСБУ зі скаргою щодо невиконання ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант» зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди, а 04 березня 2024 року надіслав претензію в порядку статті 175 ЦПК України до ОСОБА_3 , ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», ОСОБА_4 , Малого колективного підприємства «Фірма «Аделла».

За висновком експерта Сумцова С. С. № 102, складеного 08 червня 2021 року за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, вартість матеріального збитку власнику транспортного засобу «Fiat Linea», державний номер НОМЕР_2 , внаслідок пошкодження в ДТП, яка сталася 04 березня 2021 року, становить 19450,23 грн.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що рішенням від 13 серпня 2021 року Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного Банку України відкликав ліцензію ПрАТ «СК «Глобал Гарант»; згідно з витягом з ЄДРПОУ юридична особа ПрАТ «СК «Глобал Гарант» припинила свою діяльність на підставі судового рішення від 10 червня 2024 року № 910/4993/23 у зв`язку з визнанням її банкрутом.

Так, з наданої на запит суду відповіді № 1788426 від 18 вересня 2025 року з ЄДРПОУ ПрАТ «СК «Глобал Гарант» припинено, дата запису 31 липня 2024 року, підстава визнання юридичної особи банкрутом, строк для заявлення вимог 28 березня 2022 року.

Окрім того, з відкритих джерел вбачається, що відносно ПрАТ «СК «Глобал Гарант» ухвалою Господарського суду м. Києва від 08 травня 2023 року відкрито провадження про банкрутство, а ухвалою від 10 червня 2024 року Господарський суд м. Києва ліквідував банкрута ПрАТ «СК «Глобал Гарант» і затвердив ліквідаційний баланс (справа № 910/4993/23).

Отже, на момент звернення позивача до суду з цим позовом ПрАТ «СК «Глобал Гарант» вже було виключена з ЄДРПОУ, тому задоволення вимог позивач до страхової компанії про відшкодування шкоди не призведе до відновлення його порушеного права.

Водночас за положеннями законодавства особою, зобов`язаною відшкодувати шкоду у випадку, якщо страхова компанія визнана банкрутом та виключена з ЄДРПОУ є МТСБУ.

Правовідносини страховика та МТСБУ врегульовано розділом IV Закону № 1961-IV.

Статтею 39 Закону № 1961-IV передбачено, зокрема, що моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За положеннями цієї норми МТСБУ має завдання щодо: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій; забезпечення членства України в міжнародній системі автомобільного страхування «Зелена картка» та виконання загальновизнаних зобов`язань перед уповноваженими організаціями інших країн членів цієї системи; збирання необхідної інформації про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності для узагальнення та внесення пропозицій щодо удосконалення механізму здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; співробітництво з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, координація обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників та/або водіїв транспортних засобів нерезидентів у разі в`їзду їх на територію України та власників та/або водіїв транспортних засобів резидентів у разі їх виїзду за межі України; співробітництво з органами Міністерства внутрішніх справ України та іншими органами державної влади з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; розробка зразків страхових полісів і договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що затверджуються уповноваженим органом; надання страховикам інформації щодо страхових випадків стосовно конкретних страхувальників (частина друга статті 39 цього Закону).

Як організація, що створена задля відшкодування шкоди, МТСБУ зобов`язане відшкодувати шкоду, спричинену потерпілим, за певних умов, зокрема, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (підпункт «ґ» частини першої статті 41 Закону № 1961-IV), а за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду у разі недостатності коштів та майна страховика повного члена МТСБУ у таких самих випадках (підпункт «а» пункту 41.2 статті 41 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктами 20.2, 20.3 статті 20 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, бере на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

При цьому згідно з пунктом 51.7 статті 51 Закону № 1961-IV у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, такий страховик зобов`язаний перерахувати до відповідних централізованих страхових резервних фондів кошти в обсягах сум незароблених страхових премій із цього виду страхування.

Відтак обов`язок з виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, у разі недостатності коштів та майна відповідного страховика, покладено на МТСБУ з моменту визнання цього страховика банкрутом та/або його ліквідації як юридичної особи.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що МТСБУ має зобов`язання на відшкодування шкоди замість страховика лише у випадку визнання його банкрутом та/або ліквідації. При цьому немає значення, чи це було підставою для його виключення із числа членів МТСБУ та/або позбавлення його повного членства.

Таким чином, МТСБУ відповідно до Закону № 1961-IV відшкодовує шкоду за страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань); в інших випадках страховик зобов`язаний самостійно відшкодувати шкоду, у тому числі в процедурі банкрутства та ліквідації як юридичної особи.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц.

Посилаючись на цю ж правову позицію, МТСБУ помилково виходить із відсутності правових підстав для відшкодування ним замість ПрАТ «СК «Глобал Гарант» суми страхового відшкодування позивачу, який після завершення ліквідаційної процедури позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування страховою компанією шкоди у процедурі, передбаченій Кодексом України з процедур банкрутства, та захистити своє право на відшкодування шкоди в такий спосіб.

У судовому засіданні представник позивача повідомила, що ПрАТ «СК «Глобал Гарант» не здійснило страхового відшкодування (регламентної виплати), а також не повідомило позивача про відмову у здійсненні страхового відшкодування, як це передбачено Законом № 1961-IV.

З матеріалів справи вбачається, що страхувальник звертався до ПрАТ «СК «Глобал Гарант» із повідомленням про настання страхового випадку, а позивач із запитом щодо виплати йому страхового відшкодування. Окрім того, позивач після порушення процедури банкрутства щодо страхової кампанії звертався до МТСБУ щодо вирішення питання виплати суми страхового відшкодування.

Матеріали справи не містять доказів про прийняття з цього приводу будь-якого рішення страховою компанією або МТСБУ. У відзиві на позовну заяву останнє також не наводить жодної інформації щодо наведених обставин.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм та наданих позивачем доказів, суд вважає, що, оскільки ПрАТ «СК «Глобал Гарант», яке є страховиком винної в скоєнні ДТП особи ОСОБА_3 , та яке не виплатило страхове відшкодування ОСОБА_2 , ухвалою Господарського суду м. Києва 10 червня 2024 року ліквідовано як банкрута, а 31 липня 2024 року до ЄДРПОУ внесено запис про припинення цієї юридичної особи, то позовні вимоги про стягнення з МТСБУ вартості матеріального збитку, визначеного позивачем з урахуванням висновків експерта № 102, складеного 08 червня 2021 року за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження, є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню. Водночас у задоволенні позовних вимог до ПрАТ «СК «Глобал Гарант» слід відмовити з наведених вище обставин.

Щодо стягнення моральної шкоди суд виходить із наступного.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22), від 10 травня 2023 року в справі № 522/5513/19 (провадження № 61-16844св20)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007 року).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, страхова компанія ухвалою господарського суду визнана банкрутом, щодо неї до ЄДРПОУ внесено відомості про припинення, а МТСБУ відповідно до статті 26-1 Закону № 1961-IV відшкодовує потерпілому моральну шкоду лише у випадках, передбачених підпунктами «г» та «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону. Існування наведених у цих нормах обставин позивач не довів. Вимоги позивача про відшкодування з ОСОБА_3 моральної шкоди, заподіяної затягуванням/невиплатою страховиком виплат страхового відшкодування, суд також вважає необґрунтованими, оскільки зазначене не пов`язано з діями/бездіяльністю останнього.

Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди.

Щодо судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на підтвердження понесення судових витрат додав: договір про надання правничої допомоги від 16 вересня 2025 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Рудницькою А. В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер на надання правничої допомоги.

Так, з цього договору вбачається, що представник зобов`язується надати клієнту послуги з правничої допомоги (підготовка, та подання позовної заяви до Автозаводського районного суду м. Кременчука про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також представництво інтересів клієнта в судах з питань стягнення цієї заборгованості); вартість послуг представника за ведення справи в суді першої інстанції становить 15000,00 грн, що включає участь представника в трьох судових засіданнях; наступні судові засідання оплачуються окремо, а їх вартість складає 1500,00 грн за судове засідання.

Суд не ставить під сумнів надання адвокатом Рудницькою А. В., якою і підписана позовна заява від імені ОСОБА_2 , правничої допомоги позивачу ОСОБА_2 , однак враховує, що представник позивача брала участь лише в одному судовому засіданні, у зв`язку з чим вважає за необхідне зменшити суму такого відшкодування на 3000,00 грн.

При цьому суд враховує викладені у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2024 року у справі № 340/8612/23 висновки про те, що з аналізу статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 цього Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Окрім того, позивач просить стягнути понесені ним витрати на проведення автотоварознавчої експертизи, зазначаючи в тексті позовної заяви, що такі витрати підтверджуються квитанцією № 345 від 24 травня 2021 року, однак до матеріалів справи представник її не додав. Оскільки в матеріалах справи наявний лише висновок експерта № 102 від 08 червня 2021 року з додатками до нього, з яких суд не може встановити вартості наданих експертом послуг та їх підтвердження, суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат з відповідача.

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «Страхова компанія «Глобал-Гарант», МТСБУ та ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП підлягає частковому задоволенню та стягненню з МТСБУ 19450,23 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а також 12000,00 грн на оплату правничої допомоги.

При цьому суд враховує, що зауважень щодо визначеної експертом суми збитків МТСБУ не заявило, іншого розрахунку такої суми не надало, із клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не зверталося.

За правилами частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а передбачені частиною четвертою статті 141 ЦПК України підстави для відступу від загального правила розподілу судових витрат у даному випадку відсутні.

Керуючись статтями 133, 137, 139, 141, 178, 247, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Глобал-Гарант», Моторно (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Мале колективне підприємство «Фірма «Аделла», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_2 19450 (дев`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят) грн 23 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 12000 (дванадцять тисяч) грн витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Моторно (транспортного) страхового бюро України, , місцезнаходження за адресою: б. Русанівський, буд. 8, м. Київ.

Суддя Т. М. Ковальчук