Справа № 173/2173/25
Провадження №2/173/180/2026
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 лютого 2026 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Кожевник О.А.

за участю секретаря судового засідання Демяненко С.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит», представник позивача Жевега Катерина Валеріївна до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Селфі Кредит", представник позивача Жевега Катерина Валеріївна до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.10.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем укладено Договір про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 1862015, за умовами якого Відповідачу, шляхом перерахування у безготівковій формі на номер платіжної карти № НОМЕР_1 , кредитні кошти.

У порушення умов Кредитного договору Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього перед Позивачем виникла заборгованість у розмірі 121 486 гривень, у тому числі:

-27800 грн. - заборгованість за тілом кредиту (сума отриманого та неповернутого кредиту) за Кредитним договором;

-79786 грн. - заборгованість по процентах;

-13900 гривень - заборгованість за штрафними санкціями.

Позивач неодноразово звертався до Відповідача з проханням погасити наявну кредитну заборгованість. Однак всі звернення та вимоги Позивача щодо добровільного погашення заборгованості за Кредитним договором Відповідачем задоволені не були.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 25.08.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

У судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач разом з позовною заявою заявив клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачу позивачем направлено рекомендованим листом копія позовної заяви, судом копія ухвали суду надсилалась рекомендованим листом за останньою відомою адресою реєстрації зі зворотнім повідомленням, проте поштовий конверт повернувся до суду з відміткою «повернення за закінченням терміну зберігання».

У Постанові від 01.12.2023 у справі № 591/4832/22, провадження № 61-10261св23 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутністю за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

01 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, адвоката Серебрякова Ернеста Сергійовича, яким останній звертає увагу на те, що позивачем на підтвердження виконання умов договору не надано доказів факту перерахування відповідачу грошових коштів та безпідставності нарахування штрафу та відсотків. Представник відповідача зазначає про обов`язковість письмової форми договору, невідповідність законодавчо встановленим нормам нарахування відсотків за договором, звертає увагу щодо розбіжності в письмових доказах факту понесення витрат на професійну правову допомогу та неналежність розрахунку, наданого позивачем на підтвердження факту понесення судових витрат на професійну правову допомогу.

09 грудня 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, якою спростовує доводи представника відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дослідивши позиції сторін, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 28.10.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем укладено Договір № 1862015 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort».

За умовами п. 1.2. 1.7.1 Договору сума кредиту у складає 27800 грн., строком кредитування 360 днів, стандартною процентною ставкою - 1% в день, що застосовується у межах строку кредитування.

У випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф: у розмірі 4170 грн. на четвертий день такого невиконання та/або неналежного виконання та у розмірі 834 грн. починаючи з п`ятого дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (п.6.4, п.6.4.1, п.6.4.2 Договору).

Згідно паспорту споживчого кредиту, мета отримання кредиту споживчі потреби. Стандартна процентна ставка становить 366% річних, тип процентної ставки фіксована.

Договір № 1862015 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort», паспорт споживчого кредиту та Додаток № 1 до Договору про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» № 1862015 від 28.10.2024 підписано відповідачем за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатора № 898.

Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Моментом підписання електронного правочину, згідно з ч. 12 Закону України «Про електронну комерцію» є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Таким чином, доводи представника відповідача щодо недійсності договору, укладеного не в письмовій формі не беруться судом до уваги.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

З метою врегулювання спору позивачем на адресу місця реєстрації позивача надсилалася досудова вимога

Відповідно до частин 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1ст. 265 ЦК України).

Тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даними договором.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 42 розділу III Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018р. № 75, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

На підтвердження виконання зобов`язання позивачем надано лист про зарахування на карту, маска карти НОМЕР_1 , грошових коштів у розмірі 27800 грн. переказ здійснено 28.10.2024.

Суд враховує, що позивач не банк, та не банківська (фінансова) установа, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність» в т. ч. Інструкції затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за № 481.

Варто також зазначити, що за клопотанням представника позивача судом витребувано докази на підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів за договором № 1862015.

Так, відповідно до відповіді, отриманої судом 28 січня 2026 року від АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_2 , яку зазначено відповідачем при укладенні договору № 1862015, що підтверджується п. 2.1. Договору.

Так, відповідно до п. 2.1. Договору № 1862015 про надання послуг споживчого кредиту за продуктом «NewShort» кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі, шляхом їх перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживачів НОМЕР_1 .

Відповідно до виписки за договором № б/н за період 28.10.2024 по 31.10.2024 на картковий рахунок відповідача 28 жовтня 2024 року перераховано грошові кошти у розмірі 27800 грн.

Таким чином, доводи представника позивача щодо факту виконання умов договору кредитором в частині надання відповідачеві грошових коштів знайшли своє підтвердження та відповідно спростовують доводи представника відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України).

Суд зазначає, що доводи представника відповідача щодо незаконності нарахування відсотків у визначеній договором ставці є такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року № 3498-ІХ внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та статтю 8 цього Закону доповнено частиною п`ятою, за якою максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому згідно з п. 17 Розділ IV «Прикінцевих та перехідних положень», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Позивачем до матеріалів позовної заяви додано розрахунок заборгованості, із якого видно, що нарахування відсотків за весь строк користування кредитом здійснювалося за ставкою 1% від суми кредиту, тобто нарахування відсотків здійснювалося відповідно до вимог кредитного договору, який укладено відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 107586 грн., з яких: 27800 грн. заборгованість за тілом кредиту; 79786 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками є такими, що ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому, суд вважає, що вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості за штрафними санкціями у розмірі 13900 грн. задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

17 березня 2022 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 р., яким, зокрема, було внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань.

Так, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (107586 * 100% : 121486 * 2422,40 = 2145 грн. 24 коп.)

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування.

При цьому, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони.

Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22.

Водночас, позивач заявлено вимогу по стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу у розмірі 20722 грн. 90 коп., про цьому до матеріалів справі долучено Акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 14.08.2025, де загальна вартість виконаної роботи 2500 грн. При цьому позивачем не зазначено про можливість майбутньої вимоги, що також не спростовується у відповіді на відзив.

Водночас, варто зазначити, що у своєму відзиві представником позивача заперечується сума витрат на професійну правову допомогу саме через невизначеність сум витрат та зазначається про відсутність Акту виконаних робіт.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому позивачем до матеріалів справи долучено Зразок заповнення платіжного доручення, платіжну інструкцію № 1082 від 11.08.2025 р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та Акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 14 серпня 2024 року, яким визначено обсяг та розмір наданих послуг.

Варто також зазначити, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (Постанова ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19).

За таких обставин, оцінивши надані докази щодо обсягу наданих послуг, складності справи, витраченого часу, а також принципів розумності та співмірності судових витрат, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. є співмірними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати понесені останнім на професійну правову допомогу, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у розмірі 2213 грн. 96 коп. (107586 * 100% : 121486 * 2500 = 2213 грн. 96 коп.).

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит», представник позивача Жевега Катерина Валеріївна до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (04070, м. Київ, вул. Андріївський Узвіз, буд. 1А, ) заборгованість за Договором № 1862015 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» у розмірі 107586 грн., з яких: 27800 грн. заборгованість за тілом кредиту; 79786 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (04070, м. Київ, вул. Андріївський Узвіз, буд. 1А, ) понесені судові витрати в частині судового збору в сумі 2145 (дві тисячі сто сорок п`ять) грн. 24 коп. та витрати понесені на професійну правову допомогу у розмірі 2213 (дві тисячі двісті тринадцять) грн. 96 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Суддя О.А. Кожевник