ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 161/22283/24

провадження № 61-10905св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Наталія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Наталія Анатоліївна, про визнання договорів недійсними та витребування майна

за касаційною скаргою адвоката Булат Юлії Василівни як представника ОСОБА_2 на постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Шевчука І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 січня 2024 року між ОСОБА_2 від його імені та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; визнати недійсним договір дарування від 09 січня 2024 року серії та номер 64, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н. А.; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . загальною площею 67,7 кв. м.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 22 грудня 2020 року він придбав квартиру АДРЕСА_2 .

З 2005 року позивач фактично проживає в США, у зв`язку із чим періодично видавав генеральні доручення на представництво його інтересів, зокрема, батькові ОСОБА_4 , який помер у 2021 році. З 2018 року позивач підтримував стосунки з ОСОБА_2 , і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . Зважаючи на хороші стосунки і наявність спільної дитини, наступні довіреності на представництво своїх інтересів він видав ОСОБА_2 .

Із січня 2023 року відносини з ОСОБА_2 погіршились.

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 стало відомо, що 09 січня 2024 року ОСОБА_2 уклала зі своїм братом ОСОБА_3 фіктивний договір купівлі-продажу, за яким той набув право власності на спірну квартиру. Проте того ж дня, через 40 хвилин ОСОБА_3 подарував квартиру ОСОБА_2 . При цьому позивач як власник квартири жодної згоди на продаж квартири не давав, її відчуження відбулося шляхом укладення фіктивних договорів.

Представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у свої власних, що суперечить статті 238 ЦК України.

Сукупність обставин у цій справі свідчить про наявність зловмисної домовленості відповідачів і переслідування власник інтересів ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 15 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач не довів, що ОСОБА_2 діяла всупереч волі довірителя або не в його інтересах. На день укладення спірного договору купівлі-продажу довіреність була чинною, а сам факт придбання квартири братом відповідача не свідчить про те, що ОСОБА_2 діяла у власних інтересах та всупереч волі позивача як довірителя.

ОСОБА_3 придбав квартиру за договором купівлі-продажу, який відповідає вимогам законодавства, сплатив кошти за квартиру, належним чином зареєстрував право власності і, відповідно, мав право розпоряджатися нерухомістю на власний розсуд.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Волинський апеляційний суд постановою від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Войціховського А. В. задовольнив частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2025 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири від 09 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 62. Витребував із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 . В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення наявністю зловмисної домовленості ОСОБА_2 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_1 , з іншою особою - її рідним братом ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу належної позивачу ОСОБА_1 квартири для переслідування власних інтересів усупереч інтересам ОСОБА_1 .

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, Булат Ю. В. як представник ОСОБА_2 просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2025 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19, від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17, від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19, від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц, від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального й процесуального права.

Апеляційний суд не врахував, що укладення договору купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник (сестра покупця), саме по собі не свідчить що мала місце зловмисна домовленість з іншою стороною - покупцем (братом представника покупця). Неотримання коштів за спірним договором саме по собі не є підставою для визнання недійсним договору. Крім того, ОСОБА_2 отримала кошти від продажу квартири й передасть їх позивачу при особистій зустрічі.

Недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Апеляційний суд не звернув уваги на відсутність належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 діяла всупереч інтересам довірителя, а також навмисної домовленості ОСОБА_2 з ОСОБА_3 і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Станом на момент укладення договору купівлі-продажу, довіреність, видана ОСОБА_1 , була дійсною, і в ній не зазначено обмежень щодо повноважень чи обов`язоку погоджувати будь-які дії.

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Войціховського А. В. як представника ОСОБА_1 , мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду.

Позивач не надавав згоди на продаж квартири. ОСОБА_2 усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя. Договір купівлі-продажу укладено з близьким родичем ОСОБА_2 , а через 40 хвилин після укладення цього договору квартиру було подаровано ОСОБА_2 . Такі обставини вказують на зловмисну домовленість відповідачів.

Доводи касаційної скарги є безпідставними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 вересня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 грудня 2020 року ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу набув право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

12 січня 2021 року ОСОБА_8 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою уповноважив її бути його представником з усіма повноваженнями з ряду питань серед яких: розпорядження, придбання на його ім`я, відчуження (купівля-продаж, міна), здача в найм (оренду), управління, прийняття в дар, застави (іпотеки) належного йому на праві приватної власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, одержання належного йому майна, включаючи грошові кошти.

09 січня 2024 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_3 набув право власності на нерухомість.

Кошти за придбання нерухомості ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 до підписання договору купівлі-продажу (пункт 2.2 договору).

09 січня 2024 року, приблизно через 40 хв після укладення договору купівлі-продажу, між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено договір дарування спірної квартири, згідно з умовами якого ОСОБА_3 безоплатно відчужив квартиру ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 є рідним братом ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 не повідомила позивача про укладення від його імені правочину щодо продажу належної йому на праві власності квартири і коштів від її продажу йому не передала.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Суди встановили, що позивач видав на ім`я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив її бути його представником з усіма повноваженнями зокрема щодо відчуження (купівля-продаж, міна) належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, одержання належного йому майна, включаючи кошти.

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (стаття 1006 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно з частиною першою статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 149/646/23, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц , від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За обставинами цієї справи, 12 січня 2021 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив бути його представником з усіма повноваженнями з ряду питань серед яких: розпорядження, придбання на його ім`я, відчуження (купівля-продаж, міна), здача в найм (оренду), управління, прийняття в дар, застави (іпотеки) належного йому на праві приватної власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, одержання належного йому майна, включаючи кошти.

09 січня 2024 року ОСОБА_9 як представник ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 (її брат).

В цей же день ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру на підставі договору дарування на користь ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із доведеності наявності зловмисної домовленості відповідачів для переслідування власних інтересів ОСОБА_2 .

Водночас апеляційний суд не врахував, що укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник(родич покупця) саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця).

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20.

Крім того, доказів на підтвердження того, що саме на момент укладення спірного правочину існували обставини зловмисної домовленості у представника позивача - ОСОБА_9 та у ОСОБА_3 , чи того, що у відповідачів не було реального наміру укласти і виконати спірний правочин, немає.

За таких обставин позивач не довів і не надав беззаперечних доказів, які вказують на зловмисну домовленість між відповідачами, а отже, підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним з цих підстав немає.

Отже, постанова апеляційного суду в частині визнання недійсним договору купівлі -продажу не може вважатися законною й обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов передчасного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу, не може залишатись в силі і рішення апеляційного суду в частині витребування нерухомого майна.

Разом із тим, зі змісту позовної заяви слідує, що позивач обґрунтовував позовні вимоги також тим, що представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у свої інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є (стаття 238 ЦК України), а також, що укладений договір між відповідачами є фіктивним (стаття 234 ЦК України).

Однак апеляційний суд,задовольняючи позов з підстав зловмисної домовленості між відповідачами, не надав належної правової оцінки іншим самостійним підставам позову, та не перевірив законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо цих підстав, а саме визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 238 ЦК України, та твердження про фіктивність правочину відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково постанову апеляційного суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Булат Юлії Василівни як представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 23 липня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов