КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3808/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Савчака Ярослава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач ТОВ «Бізнес Позика» через систему «Електронний суд» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.10.2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 4688997-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначений ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес Позика» 03.10.2023 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 468997-КС-002 про надання кредиту. 03.10.2023 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 468997-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, надало позичальнику грошові кошти в розмірі 22 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника. Однак, ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у боржника станом на 22.07.2024 року утворилась заборгованість в розмірі 91 782,82 грн, що складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 22 000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах - 67 453,17 грн, суми прострочених платежів за комісією - 2329,65 грн. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 468997-КС-002 від 03.10.2023 року у розмірі 91782,82 грн та судові витрати в сумі 2422,40 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Євтодьєва А.О., про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, адвокат Савчак Я.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, а саме у межах 22 000 грн, а у решті позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач нараховує і стягує з відповідача комісію, у той час як комісія є нікчемною, навіть якщо вона передбачена у договорі і навіть якщо кредитор її нараховував, списував та виставляв будь-які вимоги про її стягнення. Позивач є правонаступником після викупу заборгованості у банку і комісія напряму стосується обслуговування картки та рахунку, що є по своїй суті обов`язок банку внаслідок відкриття рахунку та відкриття кредитного ліміту на ньому.

Також зазначав, що позивачем не доведено факту видачі відповідачу якихось коштів (не надано доказів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»), а отже і не доведено права вимагати повернення коштів від відповідача.

Позивач надає зі свого боку багато документів, однак відсутній достатній та належний доказ факту видачі коштів відповідачу в формі первинного бухгалтерського документу в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Позов не містить ні виписок по рахунку, ні меморіального ордеру про видачу коштів, ні про їх перерахування - взагалі немає доказів у цій частині у позовній заяві. Будь-яких документів про перерахування від ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» коштів на користь відповідача позивач не надає.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що договір за яким позивач виставив вимогу про стягнення заборгованості не підписаний з боку позивача, а отже є неукладеним/нікчемним.

Також позовні вимоги що судом першої інстанції задоволені не відповідають умовам договору за яким виставляється вимога та незаконними. Оскільки відповідно до пунктів 2.1.-2.8., 2.11., 3.2.3 кредитного договору, позивач зобов`язався надати відповідачу кошти у розмірі 22 000,00 грн на 24 тижні, 03.10.2023 року до 19.03.2024 року включно, при цьому комісія за видачу кредиту складає 3 300,00 грн, а проценти за користування передбачені у загальному розмірі 31 940,00 грн, також вказано що орієнтовна загальна вартість кредиту складає 57 240,00 грн (22 000,00 грн тіла кредиту, 31 940,00 грн процентів, 3 300,00 грн комісії). При цьому позивач у позовній заяві вимагає до стягнення замість передбачених кредитним договором 57 240,00 грн суму значно більшу - 91 782,82 грн заборгованості.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що нараховані проценти не відповідають законодавству та принципу розумності. Посилався зокрема на положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

10 листопада 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Бізнес Позика» - адвоката Покрищук А.В., в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 1-15 том 2).

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник позивача зазначав, що позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено існування кредитних взаємовідносин між сторонами, як і наявність заборгованості відповідача.

10 листопада 2025 року до Київського апеляційного суду надійшло клопотання про витребування доказів від представника ТОВ «Бізнес Позика» - адвоката Покрищук А.В., в якому просив витребувати в АТ «ОТП Банк» наступні письмові докази, які становлять банківську таємницю, а саме:

письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № НОМЕР_1 відкриття під неї відповідного банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 ;

письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_2 за період з 03.10.2023 року (дата видачі кредиту) по 19.03.2024 року (дата закінчення терміну кредитування).

Клопотання обгрунтоване тим, що в межах розгляду справи відповідач заявляє, що коштів від кредитора (позивача) нібито не отримував і позивачем не доведено факт видачі кредитних коштів позичальнику. Відтак, постає нагальна необхідність в отриманні відповідних відомостей від банку, який є емітентом банківської карти відповідача, реквізити якої він залишав при оформленні кредиту. Відповідна інформація є банківською таємницею і не могла бути отримана позивачем в приватному запиті, що спонукало позивача заявити таке клопотання ще в суді першої інстанції. Суд першої інстанції розглянув справу й задовольнив позов без постановлення ухвали про витребування інформації від банку. Однак внаслідок наявного апеляційного провадження, а також недоброчесних тверджень апелянта щодо нібито неотримання ним коштів від кредитора, постає питання щодо необхідності отримання відповідну інформацію від банку задля встановлення істини щодо надходження на рахунок відповідача кредитних коштів за договором № 468997-КС-002 про надання кредиту від 03.10.2023 року у розмірі 22 000 грн, що укладений між позивачем та відповідачем (а.с. 16-21 том 2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши клопотання про витребування доказів, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на таке.

Відповідно цивільного процесуального законодавства предметом доказування є коло фактів матеріально-правового і процесуального характеру, які підлягають встановленню для вирішення цивільної справи по суті.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази щодо укладання сторонами правочину, який не оскаржено, між сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину, що свідчать про права та обов?язки сторін. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем доведено укладення кредитного договору з позичальником в електронній формі і цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Станом на день подачі позову до суду відповідачем борг за кредитним договором не повернуто. Розрахунок загальної суми заборгованості відповідача по кредитному договору наданий суду і відповідає вимогам закону. Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами договору не надав.

Такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 03.10.2023 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №468997-КС-002 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма).

Як вбачається з договору №468997-КС-002 про надання кредиту від 03.10.2023 року такий підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-6591.

Відповідно до п. 2.1. Договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 22000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика».

Відповідно до п. 2.3. строк на який надається кредит - 24 тижнів.

Відповідно до п. 2.4. стандартна процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15138637, фіксована.

Відповідно до п. 2.5. комісія за надання кредиту: 3300 грн.

Відповідно до п. 2.6. загальний розмір наданого кредиту: 22 000 грн.

Відповідно до п. 2.7. термін дії договору: до 19.03.2024 року.

Відповідно до п. 2.8. орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 57240 грн.

Відповідно до п. 2.9. орієнтовна реальна річна процентна ставка: 9205,22 процентів.

Відповідно до п. 3.2. кредитного договору протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за кредитом (проценти за користування кредитом) нараховуються за ставкою вказаною у п. 2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 3.2.2. сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, за виключенням дострокового повернення кредиту, у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів та умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. Договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, та до закінчення строку дії Договору.

В розділі 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 Договору кредитодавець зобов`язаний протягом 3 робочих днів з дня укладення Договору надати позичальнику кредит у сумі вказаній у п. 2.1. Договору, шляхом безготівкового переказу коштів (однією або кількома транзакціями) та поточний (картковий) рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведене в розділі 8 Договору.

У розділі 8 Договору таким електронним платіжним засобом вказано реквізити платіжної картки № НОМЕР_1 .

За умовами п.п. 7.4.2. Договору, позичальник підтвердив, що: вказаний у розділі 8 даного договору номер телефону належить виключно йому, не переданий та не буде переданий в користування та/ або володіння та/ або розпорядження будь-яким особам, саме цей номер використовується та буде використовуватися позичальником при виконанні даного договору, вчиненні будь-яких операцій за ним; вказана в розділі 8 даного договору банківська платіжна картка/ поточний рахунок належить виключно позичальнику на законних підставах, право на його використання не зупинене, не припинене, не обмежене іншим чином платіжний засіб не є втраченим, безперешкодно використовується виключно позичальником.

Водночас, відповідачем не спростовано, що банківська картка з відповідним номером йому не належить.

На підтвердження виконання ТОВ «Бізнес Позика» зобов`язань щодо перерахування коштів за кредитним договором суду надано копію інформаційної довідки від ТОВ «Платежі Онлайн» № 963/07 від 29.07.2024 року, відповідно до якого, 03.10.2023 року перераховано кошти в розмірі 22000,00 грн на картку НОМЕР_1 ОСОБА_1 (а.с. 33 том 1).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, має місце порушення відповідачем умов договору про надання кредиту від 03.10.2023 року, у зв`язку з чим станом на 22.07.2024 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором, що становить 91782,82 грн, що складається з: заборгованість за кредитом - 22 000 грн, заборгованість за прострочених платежів по процентах - 67453,17 грн, сума прострочених платежів за комісією - 2329,65 грн (а.с. 13-15 том 1).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» (надалі Закону) пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані за договором від 03.10.2023 року та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Бізнес позика» не повернуті, а тому сума заборгованості у розмірі 91782,82 грн, підлягає стягненню у повному розмірі.

Однак, з таким висновком суду суд апеляційної інстанції не може погодитися в частині стягнення з відповідача в користь позивача комісії за надання кредиту, яка встановлена п.2.5 договору.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що положення договору про надання кредиту від 03.10.2023 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 2329,65 грн суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення такої з відповідача.

Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу та знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу отримання відповідачем кредитних коштів за договором, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні, і спростовуються наступним.

Так, із матеріалів справи встановлено, що пунктом 3.1 договору передбачено, що кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на картковий рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведена в розділі 8 договору.

На виконання умов кредитного договору товариство, в день укладення сторонами договору - 03.10.2023 року, перерахувало 22 000 грн на картковий рахунок відповідача.

На підтвердження вказаних обставин ТОВ «Бізнес Позика» надало інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» №963/07 від 29.07.2024, згідно якої вбачається, що 03.10.2023 року було перераховано кошти ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 згідно кредитного договору № 468997-КС-002 від 03.10.2023 на платіжну картку клієнта НОМЕР_1 у розмірі 22000 грн (а.с. 33 том 1).

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що відповідачем не надано до суду першої інстанції і апеляційного суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були отримані відповідачем або зараховані на його особистий рахунок у банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитним договір та додатки до нього не містять інформації про те, що позивач підписав його, а тому такий кредитний договір слід вважати нікчемним та таким, що не укладався між кредитором та відповідачем, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір, який підписаний сторонами електронним підписом. ОСОБА_1 підписав цей договір одноразовим ідентифікатором, направленим ТОВ «Бізнес Позика» на його телефонний номер.

Слід зазначити, що договір укладався сторонами шляхом процедури прийняття пропозиції, яка вчиняється акцептуванням позичальником оферти кредитодавця шляхом використання одноразового пароля ідентифікатора, тобто без обопільного використання сторонами електронного цифрового підпису, а тому наявність підпису одноразовим ідентифікатором є свідченням прийняття відповідачем оферти позивача, що напряму вказує про укладеність договору.

Отже, ТОВ «Бізнес Позика» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема, щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що умови кредитного договору містять ознаки несправедливих, зокрема, надмірну процентну ставку, яка призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, зокрема те, що ТОВ «Бізнес Позика» надало позичальнику грошові кошти у розмірі 22 000 грн, при цьому заборгованість за відсотками просить стягнути у розмірі 67 453,17 грн. Апелянт вважає, що вказані обставини порушують норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак суд апеляційної інстанції не погоджується з такими твердженнями апелянта та відхиляє їх, враховуючи наступне.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частина 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів») - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Таким чином, якщо особа вважає несправедливими умови договору, вона має звернутися до суду із позовом про визнання таких умов договору недійсними.

Однак при розгляді даної справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Відповідач своїм правом відмови від договору про споживчий кредит не скористався, натомість погодився із його умовами.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків по сплаті кредиту, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, є вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та відсотків за користування кредитними коштами станом на 22.07.2024 року у розмірі 22 000 грн - заборгованість по тілу кредиту, 67453,17 грн - заборгованість по процентах. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 2329,65 грн задоволенню не підлягають.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с. 1 том 1).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 97,46% (89453,17 / 91782,82 х 100), а саме у розмірі 2360,87 грн (2 422 грн 40 коп. х 97,46%).

При подачі апеляційної скарги апелянтом сплачено судовий збір у загальному розмірі 3634 грн (а.с. 223 том 1). Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (2,54%), а саме у розмірі 92,30 грн (3634 грн х 2,54%).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «Бізнес Позика» різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу, у розмірі 2268,57 грн (2360,87 - 92,30).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Савчака Ярослава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість станом на 22 липня 2024 року за договором № 468997-КС-002 про надання кредиту від 03 жовтня 2023 року у розмірі 22 000 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту, 67 453,17 грн - сума прострочених платежів по процентах.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» судовий збір у розмірі 2268,57 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», , адреса: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «22» січня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко