Справа №293/1247/25
Провадження № 6/293/1/2026
УХВАЛА

24 лютого 2026 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді Лось Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів заяву ОСОБА_1

з участі стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс"

про розстрочку виконання судового рішення

ВСТАНОВИВ:

19.12.2025 на адресу суду від боржника ОСОБА_1 надійшла заява про розстрочення виконання рішення суду, згідно якої просить:

розстрочити виконання рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 17.12.2025 у справі № 293/1247/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" 8 900,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 35 600,00 грн заборгованості за нарахованими процентами; терміном на 12 місяців рівними платежами щомісячно

Мотивуючи заяву про розсточку виконання рішення суду заявник вказує, що через складне матеріальне становище не має можливості сплатити всю суму заборгованості, яка підлягає стягненню за рішенням суду.

Ухвалою від 23.12.2026 суд прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання судового рішення та призначив її розгляду на 20.01.2026.

20.01.2026 розгляд справи не відбувся з підстав перебування головуючої судді у відпустці.

Наступне судове засідання з розгляду заяви призначено на 12.02.2026.

Ухвалою від 12.02.2026, яка в порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України, занесена до протоколу судового засідання, суд віклав розгляд заяви на 24.02.2026.

17.02.2026 заявник подала до судду додаткові докази, а саме рішення суду про розірвання шлюбу, копії свідоцтва про народження дітей та Іноформацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підтвердження свого матеріального стану.

У судове засідання від 24.02.2026 сторони не з`явилась, про дату, час та місце розгляду заяви були повідомлені своєчасно та належним чином.

Від сторони стягувача надійшли заперечення на заяву про розтрочення виконання рішення суду від 01.01.2026, за змістом яких просить відмовити у заяві про розтрочення виконання рішення суду.

Заперечуючи проти заяви боржника, зазначає, що посилання відповідача на свій матеріальний стан, не може бути підставою для розстрочення/відстрочення виконання рішення суду. Такі обставини не стосуються предмету спору, оскільки на момент укладення кредитного договору відповідач усвідомлювала, що бере на себе грошові зобов`язання та повинна буде їх виконувати у повному обсязі. Відповідач добровільно погодилась на умови кредитування, отже, повинна була розраховувати власні можливості та наслідки невиконання договору.

Таким чином, відповідачем надано докази, які не стосуються предмету спору, а тому відповідачем не доведено та не надано підстав для задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи заперечення стягувача, дійшов такого висновку.

Так, 17.12.2025 Черняхівський районний суд Житомирської області ухвалив рішення у справі №293/1247/25, яким задовольнив позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Кредит Фінанс" та стягнув з ОСОБА_1 8900,00 грн заборгованість за тілом кредиту; 35 600,00 грн заборгованості за нарахованими процентами; 2 422,40 грн судового збору.

Рішення набрало законної сили 22.01.2026.

Відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно із ст. 435 ЦПК України відстрочення виконання рішення є правом суду, а не обов`язком.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.ч. 4, 5 ст. 435 ЦПК України).

Право на звернення до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Отже, закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Системне тлумачення положень ст. 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що відстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і порядок, передбачений чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен ураховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 796/43/2018, від 19 червня 2019 року у справі № 2-55/10.

Окрім того, під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Так, згідно з положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

ЄСПЛ у своїй практиці акцентує увагу на тому, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправданим за конкретних обставин справи.

При вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п.40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання названий Суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд, суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

У цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Відповідач і позивач знаходяться у рівних економічних умовах і в одній державі, тому незадовільний фінансовий стан відповідача є недостатньою причиною для розстрочення виконання рішення суду.

Підставою для відстрочки виконання судового рішення у даній справі заявник зазначає складне матеріальне становище, що позбавляє її можливості сплатити всю суму заборгованості за ухваленим рішенням.

Однак, досліджуючи матеріали заяви про розстрочку виконання рішення суду, судом не встановлено матеріальний стан відповідача, наявність у неї інших доходів, що могли б у повній мірі свідчити про її матеріальний стан.

Надані заявником відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 19.12.2025 за період з січня по жовтень 2025, не є тим належним, достовірним та достатнім доказом, що свідчить про матеріальне становище відповідача (боржника), та за встановлених обставин не може розцінюватись судом як непореборні та особливі обставини затримки виконання рішення суду.

Також, заявником не надано доказів, що з часу про відоме їй рішення суду та, зокрема, з часу набрання законної сили рішенням суду вона здійснювала виплати на погашення заборгованості перед стягувачем.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд уважає, що заявником не доведено існування у неї виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення по справі, а складне матеріальне становище за версією заявника не свідчить ні про винятковість, а ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочки виконання рішення суду.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259-261, 353-355, 435 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання судового рішення відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала складена та підписана: 24.02.2025

Суддя Людмила ЛОСЬ