Провадження № 22-ц/812/327/26 Суддя першої інстанції Далматова Г.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 лютого 2026 року м. Миколаїв Справа № 486/800/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Коростієнко Н.С.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Далматової Г.А., в залі судового засідання в м. Південноукраїнськ, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна,

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 18 вересня 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Під час перебування в шлюбі, а саме, 09 березня 2012 року, за спільні кошти подружжя 281 084 грн сторони придбали автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем.

Придбаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та належать їй і відповідачу, при цьому відповідач самостійно користується автомобілем і відмовляється домовлятися з нею, щодо будь-яких варіантів поділу спільного майна.

Користуватися автомобілем не має змоги, оскільки не має водійського посвідчення.

Посилаючись на викладене ОСОБА_3 просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на її користь 265 048 грн. Автомобіль марки NISSAN модель X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 залишити у власності ОСОБА_1 .

Рішенням Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , майно набуте під час шлюбу, а саме, автомобіль марки NISAN модель X-TRAIL», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки спільного майна подружжя автомобіля марки NISAN модель X-TRAIL, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 265 048 гривень 50 копійок.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно автомобіль марки NISAN модель X-TRAIL, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 придбано у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, отже, вказане майно підлягає поділу між подружжям у рівних частках.

При цьому суд врахував принцип поділу майна подружжя в натурі, фактичний порядок користування цим майном, а також межі заявлених позовних вимог та, вважав за можливе визнати за відповідачем право власності на спірний автомобіль, а позивачці компенсувати вартість 1/2 частки спірного транспортного засобу.

Не погодившись з рішення суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_3 компенсації частки спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка не надала до суду доказів які б підтвердили її спроби домовитися з відповідачем щодо вирішення питання поділу або користування спільним майном.

Відповідач в свою чергу зазначив, що він готовий домовлятися з позивачкою про користування спільним майном, а саме автомобілем.

Суд в свою чергу не звернув увагу на наявну можливість вирішення питання розподілу майна мирним шляхом, оскільки в період з 2012 року по травень 2024 року, автомобілем сторони користувалися спільно, для потреб родини.

Автомобіль знаходиться в задовільному стані, але цей стан автомобіля підтримував за власний кошт саме відповідач, позивачка жодних витрат на ремонт, технічне обслуговування автомобіля не надавала.

Відповідач погодився з зазначеною експертом ціною автомобіля і саме тому не звертався з клопотанням до суду, щодо проведення судової експертної оцінки майна.

Відповідач погодився з експертною оцінкою вартості автомобіля, але враховуючи його витрати на оплату комунальних послуг за квартиру де він проживає, а також оплату комунальних послуг за квартиру в якій проживає позивачка, відповідач просив суд визначити ідеальні частки подружжя без його реального поділу та залишити майно у спільній частковій власності. В такому випадку позивачка та відповідач мали б можливість вирішувати питання користування автомобілем почергово/в разі потреби, або можливо як спосіб компенсації за комунальні послуги якими не користується відповідач, але вимушений за них сплачувати.

Також, суд не взяв до уваги факт, що до теперішнього часу позивачка проживає та користується квартирою придбаною відповідачем до шлюбу, яка належить йому на праві приватної власності, але враховуючи що там проживає позивачка, відповідач не має змоги користуватися та розпоряджатися власним майном.

Окрім того, позивачка взагалі не сплачує кошти за комунальні послуги якими користується, всі витрати за квартиру відповідач несе самостійно, в розмірі приблизно 3 000 грн, на місяць.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивачки не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , 29 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без його та позивачки участі. Ураховуючи приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони з 18 квітня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2024 року.

Як вбачається з акту приймання передачі автомобіля від 17 травня 2012 року, 09 березня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Н-АВТО» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 12-40 «NISAN X-TRAIL», 2012 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_2 . Ціна автомобіля складала 281 084 грн. Даним актом автомобіль був переданий покупцю ОСОБА_1 .

Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 4844 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях станом на 14 серпня 2025 року, згідно Єдиного державного реєстру МВС автомобіль «NISAN X-TRAIL», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 з 17 травня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до звіту про оцінку майна, проведену суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість автомобіля марки NISAN модель X-TRAIL», 2012 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_2 становить 530 097 грн.

27 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , надійшло клопотання про долучення письмових доказів, а саме, копії квитанцій і розрахунків сплати відповідачем комунальних послуг, що надавались у квартиру відповідача, якою користується позивачка.

Таке клопотання задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Порядок надання доказів визначено приписами статті 83 ЦПК України, за якими відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частини 3, 4, 5, 8, 10 зазначеної статті).

Відповідно до частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У відзиві на позовну заяву відповідачем не було зазначено про наявність доказів, які він не може подати разом з відзивом, не виконано обов`язку, що передбачений частиною 4 статті 83 ЦПК України, щодо зазначення доказів, які відповідачі не можуть подати разом з відзивом та зазначення причин неможливості подання таких доказів та щодо подання доказів, які підтверджують, що відповідачка здійснила всі залежні від них дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до приписів статті 356 ЦПК України скаржник в апеляційній скарзі повинен зазначити нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, клопотання особи, яка подала скаргу про долучення нових доказів.

Між тим такі вимоги процесуального закону не були виконані ні відповідачем, ні його представником.

Відповідно до частин 2-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд в постанові від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 зазначає, що «застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні».

Як встановлено матеріалами справи зазначені квитанції та розрахунки не надавалися до суду першої інстанції як докази на підтвердження заперечень проти позовних вимог, в ході розгляду справи відповідач будь-яких клопотань з цього приводу суду першої інстанції не заявляв та не посилався на ці докази в обґрунтування своїх заперечень.

Більш того, у клопотанні про долучення цих доказів до матеріалів справи відповідач не зазначає і не надає відповідних доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цих письмових доказів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частин 1, 7 статті 41 Конституції України, частин 1, 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина 1 статті 69 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України визначені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина 3 статті 71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 ЦК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частина 5 статті 71 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою ( частина 2 статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина 2 статті 183 ЦК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина 1 статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина 2 статті 365 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції сторони з 18 вересня 2004 року до 30 жовтня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі та мають одну неповнолітню дитину, яка проживає разом із позивачкою.

09 березня 2012 року за спільні кошти сторони придбали автомобіль марки NISAN модель X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 і зареєстрували за відповідачем, який цим майном користується. Згідно зі звітом про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу вартість автомобіля становить 530 097,00 грн.

Позивачка звернулася з позовом, метою якого є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Суд першої інстанції правильно вважав, що транспортний засіб марки NISAN модель X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний сторонами під час шлюбу за кошти сторін, а вимогу про стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала до суду доказів які б підтвердили її спроби домовитися з відповідачем щодо вирішення питання поділу або користування спільним майном не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку при розгляді справи в суді сторони мали можливість домовитися між собою про поділ спірного майна, однак таких клопотань жодна із сторін не заявляла.

У справі, що переглядається, позивачка на вирішення суду заявляла вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя, а не про користування цим майном. За такого твердження скаржника про те, що суд не звернув увагу, що сторони в період з 2012 року по травень 2024 року, спірним транспортним засобом користувалися спільно не заслуговує на увагу.

Також не можуть бути взяті до уваги аргументи скарги про неврахування судом витрат відповідача, пов`язаних з утриманням транспортного засобу, а саме його ремонт, технічне обслуговування, оскільки, саме відповідач користувався спірним автомобілем, а тому й ніс такі витрати, відповідних доказів, що саме позивачка користувалася спірним автомобілем відповідач суду не надавав, а також під час розгляду справи відповідних вимог ОСОБА_1 не заявляв та доказів щодо підтвердження таких витрат суду не надавав.

Посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що позивачка користується нерухомим майном - квартирою, що належить відповідачу, та не сплачує комунальні послуги, апеляційним судом відхиляються, оскільки наведені норми матеріального права щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не передбачають врахування судом витрат, понесених однією із сторін на утримання майна, що є особистою власністю.

Щодо доводів апеляційної скарги про визначення при поділу транспортного засобу ідеальних часток.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку.

Відповідач не звертався до суду із зустрічним позовом щодо поділу спірного транспортного засобу, тому суд першої інстанції вирішував питання поділу майна сторін в межах заявлених позовних вимог. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні, а тому суд першої інстанції вважав можливим ефективний захист прав позивачки у межах цієї справи.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 з подібними правовідносинами зазначала «У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати».

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Між тим, висновок суду першої інстанції в резолютивній частині про визнання заявлених до поділу об`єктів спільним сумісним майном сторін не є належним з огляду на таке.

По-перше, позивачка в прохальній частині позовної заяви не заявляла таких вимог. По друге, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зазначено, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявленої вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Суд першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у вказаній постанові не врахував, та при вирішенні спору про поділ спільного сумісного майна подружжя у справі, що переглядається, безпідставно зазначив в резолютивній частині про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірний транспортний засіб.

Водночас, суд першої інстанції при поділу транспортного засобу, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсацію вартості частки транспортного засобу марки NISAN модель X-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення частини 3 статті 71 СК України не зазначив про визнання права власності на транспортний засіб за одним із подружжя, а саме за відповідачем.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 376 ЦПК України).

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення в резолютивній частині зміні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Між тим зміна оскаржуваного рішення у цій справі не тягне за собою перерозподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 листопада 2025 року в резолютивній частині змінити, виклавши її в наступній редакції.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_1 транспортний засіб марки NISAN модель X-TRAIL, 2012 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості частки спільного сумісного майна подружжя транспортного засобу марки NISAN модель X-TRAIL, 2012 року випуску, номер кузова (VIN): НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 265 048 (двісті шістдесят п`ять тисяч сорок вісім) грн 50 коп.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.