КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/5116/18 Головуючий у 1 інстанції Каліушко Ф.А.
Провадження №22-ц/824/294/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2026рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрреставрація», ОСОБА_2 , треті особи Київська філія Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожній Олександр Сергійович, ОСОБА_1 , про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, що існувало до порушення, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрреставрація» (далі - ТОВ «ФК «Укрреставрація»), ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Київська філія Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Задорожній О.С., ОСОБА_1 , про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позовну заяву ОСОБА_4 мотивовано тим, що він 21 листопада 2013 року уклав з ТОВ «ФК «Укрреставрація» договір про участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ) № 574, предметом якого була участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1 . Оплату за вказаним договором здійснено позивачем у 100% розмірі. Після завершення будівництва та введення об`єкта нерухомості в експлуатацію він набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У грудні 2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою реєстрації права власності на зазначену квартиру, проте у здійсненні державної реєстрації відмовлено в зв`язку з тим, що право власності на його квартиру зареєстровано за іншою особою. В подальшому позивач дізнався, що 06 грудня 2017 року приватний нотаріус Задорожній О.С. зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2017 року, укладеного між останньою і ОСОБА_6 , зареєстрованого в реєстрі за №2089. Підставою для такої реєстрації були документи, визначені в пункті 3 вказаного договору, які, на думку позивача, є підробленими. Після цього ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0013163 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження на запит органів досудового розслідування була надана відповідь ТОВ «ФК «Укрреставрація», яке повідомило, що ОСОБА_6 не є учасником ФФБ з метою будівництва житлового будинку і відповідні документи йому не видавались.

У подальшому ОСОБА_4 звертався до суду із заявами про збільшення розміру позовних вимог, в остаточній редакції просив:

- визнати недійсним договір про участь у ФФБ від 10 січня 2013 року № 408, укладений між ТОВ «ФК «Укрреставрація» і ОСОБА_6 ; витребувати з володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ;

- застосувати наслідки витребування майна шляхом відновлення становища, яке існувало раніше, а саме скасувати запис про право власності № 22702397 від 06 жовтня 2017 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 жовтня 2017 року, прийняте державним реєстратором Мироненком Д.О., та запис про право власності № 23777334 від 06 грудня 2017 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 грудня 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Задорожнім О.С.;

- скасувати запис про право власності № 25716183 від 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В.;

- скасувати запис про іпотеку № 25717135 від 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В.;

- скасувати запис про обтяження № 25717180 від 13 квітня 2018 року, підставою внесення якого є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13 квітня 2018 року, прийняте приватним нотаріусом Чмируком О.В.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір про участь у ФФБ від 10 січня 2013 року № 408, який укладений між ТОВ «ФК «Укрреставрація» і ОСОБА_6 . Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 704,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Третя особа ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладала обставини справи, посилалася на те, що задоволення позову про витребування майна у ОСОБА_2 порушує права ОСОБА_1 , оскільки 13 квітня 2018 року між нею як позикодавцем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, і рішенням суду від 02 грудня 2020 року ОСОБА_1 надано право продажу предмету іпотеки від свого імені будь-які особі покупцеві. В подальшому нотаріусом було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , яка стала переможцем аукціону з продажу квартири, тому що щодо зазначеної квартири було зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі рішення суду в даній справі.

Вказувала, що договір про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладений між ТОВ ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_6 , містить усі необхідні реквізити письмового договору про участь у ФФБ, і такий договір став підставою для прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_6 , відтак сам лише факт невизнання укладення такого договору з боку ТОВ ФК «Укрреставрація» не може бути підставою вважати такий договір підробленим та недійсним. Отже, на думку ОСОБА_1 , не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що вибуття квартири з власності позивача відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13, Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року в справі № 760/11855/13-ц, вважала, що ОСОБА_4 набув майнових прав на об`єкт інвестування, тобто право в майбутньому набути право власності на квартиру, а не безпосередньо право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 .

Вказувала, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 106459926 від 06 грудня 2017 року на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_6 був власником спірної квартири, в той час як ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог посилається на довідку ТОВ «ФК «Укррестраврація», яке є заінтересованою особою, а довідка не підтверджує право власності.

Заперечувала право ОСОБА_9 звертатися до суду з віндикаційним позовом, оскільки такий позов може бути заявлений лише титульним власником майна, яким позивач ніколи не був, а наданий ним договір про участь у фінансуванні будівництва за своєю правовою природою є формою інвестування у об`єкт будівництва.

Відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав обставини справи, посилався на те, що докази, на які посилаються ОСОБА_9 та ТОВ «ФК «Укррестраврація», зводяться до простого заперечення товариством факту укладення договору з посиланням на письмові докази, які є частиною діловодства цього товариства. Безспірним фактом є вчинення так званого «подвійного продажу» прав на спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , відтак, для уникнення кримінальної відповідальності у посадових осіб ТОВ «ФК «Укррестраврація» є лише єдиний варіант поведінки, а саме перекладення відповідальності на одного з покупців. При цьому відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 грудня 2017 року, на момент укладення договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_6 був власником спірної квартири.

Аналогічно із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_4 набув майнових прав на об`єкт інвестування, тобто право в майбутньому набути право власності на квартиру, а не безпосередньо право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 ; наголошував, що ОСОБА_4 на підтвердження своїх вимог посилається на довідку ТОВ «ФК «Укррестраврація», яке є заінтересованою особою, а довідка не підтверджує право власності.

Заперечував право ОСОБА_9 звертатися до суду з віндикаційним позовом, оскільки такий позов може заявлений лише титульним власником майна, яким позивач ніколи не був, а наданий ним договір про участь у фінансуванні будівництва за своєю правовою природою є формою інвестування у об`єкт будівництва.

ОСОБА_3 , яка не брала участі в розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 та ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що судом було вирішено питання про її права, свободи та інтереси як особи, яка придбала на відкритому електронному аукціоні 21 вересня 2021 року нерухоме майно, яке вже після проведення аукціону було витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , однак після звернення до нотаріуса з метою посвідчити договір купівлі-продажу квартири 30 вересня 2021 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з існуванням обтяжень у вигляді арешту на підставі судового рішення від 11 жовтня 2019 року.

Посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного суду в постанові від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, де вказано, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу (укладення якого підтверджується протоколом електронних торгів) та дії сторін, спрямовані на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги, видача або надсилання його покупцю, звернення покупця до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за покупцем).

Вважала, що вона є покупцем та власником спірної квартири на підставі протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 та звернення до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за собою як покупцем.

Вказувала, що за своєю природою вимоги, викладені в апеляційній скарзі, є вимогами, пред`явленими на захист права власності, що не визнається, відтак вимога про визнання права власності на нерухоме майно є найбільш ефективним способом відновлення цього порушеного права.

Від ТОВ «ФК «Укрреставрація» надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких третя особа викладала обставини справи та наголошувала на тому, що договору про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року з ОСОБА_6 не укладала, не мала будь-яких договірних або позадоговірних правовідносин з цією особою, а також не отримувала від нього грошових коштів за вказаним договором, на підтвердження чого надавались відповідні документи.

Не погоджувалася з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо безспірності факту «подвійного продажу» ТОВ «ФК «Укрреставрація» прав на спірну квартиру та вважала їх голослівними.

Вважала, що враховуючи наявні матеріали справи та керуючись положенням чинного законодавства, рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято у відповідності до норм законодавства з повним з`ясуванням обставин справи та оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, відтак обставини для скасування або зміни рішення відсутні.

Вказувала, що права ОСОБА_3 не порушуються рішенням суду першої інстанції, яке остання просить скасувати, і що правовідносини апелянта виникли саме з ОСОБА_1 , яка мала повідомити покупця про спірність квартири та наявність обтяжень.

Просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_11 , ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року скасовано в частині визнання недійсним договору та стягнення судових витрат з ОСОБА_6 , прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору відмовлено. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати у розмірі по 1 057,20 грн на користь кожного.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Київського апеляційного суду.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінивши в сукупності надані позивачем докази, залишив поза увагою інші докази, що мають значення для справи, тобто надав перевагу в оцінці одних доказів над іншими, тим самим порушив принцип рівноправності сторін при дослідженні поданих доказів. Апеляційний суд, дійшовши висновку про те, що позивач правомірно набув право власності на спірну квартиру як новостворене майно у зв`язку з повним та належним виконанням ним умов договору, не перевірив, чи були виконані такі умови відповідачем ОСОБА_6 за договором про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважав частково підтвердженим посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц.

Крім того, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд, належним чином не перевіривши і не встановивши, чи було вирішене оскаржуваним судовим рішенням першої інстанції питання про права та законні інтереси ОСОБА_3 , дійшов взаємовиключних висновків. Так, апеляційний суд, відкривши апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 як особи, що не була залучена до участі у справі, та розглянувши апеляційну скаргу по суті, задовольнив її частково, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_3 щодо вирішення судом першої інстанції питання щодо її прав та обов`язків, є необґрунтованими, тоді як процесуальним наслідком встановлення апеляційним судом відсутності порушень рішенням суду першої інстанції прав та інтересів ОСОБА_3 як особи, що не була залучена до участі у справі, є закриття апеляційного провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - адвокат Шульженко Д.Ю. підтримав апеляційну скаргу своєї довірительки, просив її задовольнити. Такж не заперечував проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Коткова О.А. та представник ТОВ «Укрреставрація» - Дзера С.М. у судовому засіданні висловили заперечення проти задоволення апеляційних скарг, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Решта учасників справи у судове засідання не зявились, своїх представників для участі у судовому засіданні не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до положень процесуального законодавства.

Керуючись положеннями частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає перегляду розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та приймаючи до уваги, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (ч.1 ст.417 ЦПК України), колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

У частинах 1,2 та 5 ст.263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

21 листопада 2013 року між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 укладений договір про участь у ФФБ № 574, предметом цього договору є участь довірителя у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 . Умовами зазначеного договору погоджено, що після введення об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі відповідно до умов цього договору.

Згідно з пунктом 1.7 договору про участь у ФФБ № 574 довіритель набуває права власності на об`єкт інвестування лише за умови інвестування 100 % загальної площі об`єкта інвестування.

Свідоцтвом про участь у ФФБ типу А або Б за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 03 січня 2014 року посвідчено, що ОСОБА_4 здійснив 100 % внесення коштів та за ним закріплено 100 % загальної площі об`єкта інвестування.

Згідно з випискою з рахунку ОСОБА_4 03 січня 2014 року сплатив 935 921,00 грн на рахунок ТОВ «ФК «Укрреставрація» з призначенням платежу «Внесення коштів згідно договору від 21 листопада 2013 року № 574».

14 січня 2014 року ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду до договору від 21 листопада 2013 року № 574, якою визначено індивідуальні ознаки об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до довідки ТОВ «ФК «Укрреставрація» №733 від 28 травня 2014 року ОСОБА_4 має право на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 140,6 кв. м, згідно з договором про участь у ФФБ типу А від 21 листопада 2013 року № 574 та додаткової угоди від 14 січня 2014 року № 1 як такий, що здійснив загальне внесення коштів у розмірі 935 921,00 грн, що складає 100%.

У витягу зі списку довірителів ТОВ «ФК «Укрреставрація», які отримали квартири в будинку на АДРЕСА_4 , зазначений ОСОБА_4

ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 29 травня 2014 року склали акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_3 .

29 травня 2014 року ОСОБА_4 склав на ім`я директора ТОВ «ФК «Укрреставрація» розписку про отримання пакета документів для оформлення права власності на вказану квартиру.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 грудня 2017 року за заявою ОСОБА_4 внесені відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України за фактом того, що у період з 01 червня 2017 року до 01 листопада 2017 року у невстановлений час невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирами, які належать ОСОБА_4 , завдавши майнової шкоди, розмір якої встановлюється.

У відповідь на запит слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ТОВ «ФК «Укрреставрація» листом від 22 лютого 2018 року № 109 повідомило, що договори про участь у ФФБ № 574, № 575 від 21 листопада 2013 року між товариством та ОСОБА_4 укладалися, свідоцтва про участь у ФФБ за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» видавались. Для оформлення права власності на квартиру видано додатковий договір, довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування, витяг зі списку довірителів, які отримали квартири.

Також листом від 15 березня 2018 року № 116 на запит слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ТОВ «ФК «Укрреставрація» повідомило, що ОСОБА_6 не є учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; ОСОБА_6 не видавались такі документи, як договір про участь у ФФБ, додатковий договір, довідка, витяг зі списку довірителів, які отримали квартири, довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта.

Відповідно до довідки Акціонерного товариства «ВТБ Банк» від 19 липня 2018 року надходжень коштів на належні ТОВ «ФК «Укрреставрація» поточні рахунки від ОСОБА_6 за період з 01 січня 2013 року до 31 грудня 2014 року не було.

У матеріалах справи знаходиться копія договору про участь у ФФБ від 10 січня 2013 року № 408, укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» і ОСОБА_6 , предметом якого є участь довірителя у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 ; після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі відповідно до умов цього договору.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2017 року видно, що державний реєстратор Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстраційних послуг» Мироненко Д. О. 06 жовтня 2017 року прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) щодо реєстрації за ОСОБА_6 права власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі акта приймання-передачі квартири, серія та номер 111. Підставою для такої реєстрації зазначено договір про участь у ФФБ від 10 січня 2013 року № 408; додатковий договір від 14 лютого 2013 року № 1; довідка ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 10 червня 2014 року № 823; витяг зі списку довірителів, які отримали квартири, від 10 червня 2014 року; довідка ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 01 липня 2014 року № 954; довідка ТОВ «ФК «Укрреставрація» про право довірителя на набуття у власність об`єкта від 10 червня 2014 року № 825.

Встановлено також, що 06 грудня 2017 року ОСОБА_6 як продавець і ОСОБА_5 як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . У витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 грудня 2017 року зазначено, що приватний нотаріус Задорожній О. С. 06 грудня 2017 року прийняв рішення про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року, серія та номер 2089, власник - ОСОБА_5 .

За договором купівлі-продажу від 13 квітня 2018 року ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору позики від 13 квітня 2018 року ОСОБА_2 прийняв у власність від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1 819 044,50 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 13 травня 2018 року. З метою забезпечення вказаного грошового зобов`язання ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року у справі № 753/16994/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено; в рахунок погашення боргу за договором позики від 13 квітня 2018 року, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 - шляхом надання ОСОБА_1 права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві з наданням всіх повноважень продавця.

Згідно з протоколом проведення електронного аукціону від 21 вересня 2021 року № UA-PS-2021-09-13-000056-1 ОСОБА_3 є переможцем електронного аукціону за номером лоту 13092021-1; в протоколі зазначені найменування активів (майна) / прав лоту (складу лоту), а саме продаж квартири АДРЕСА_3 ; на об`єкт продажу накладений арешт, однак за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року продаж квартири дозволено; додатково повідомлено, що власник майна зобов`язується провести всі необхідні дії щодо зняття арешту до моменту підписання договору купівлі-продажу.

Забезпечення позову у вигляді арешту, які є перешкодою для реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, були вжиті ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 жовтня 2019 року, залишеною в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, ухваленими у цій справі.

Постановою приватного нотаріуса Ляшук О. В. від 30 вересня 2021 року відмовлено ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії, а саме посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив із того, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 06 грудня 2017 року, ОСОБА_6 не був власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема довідкою ТОВ «ФК «Укрреставрація», в якій зазначено, що договір про участь у ФФБ з ОСОБА_6 не укладався, інші документи на його ім`я не видавалися, тому останній не був правомочним на укладення цього договору. Будь-яких належних доказів на спростування зазначених обставин відповідачами не надано.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір про участь у ФФБ від 10 січня 2013 року укладений з порушенням частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тому позовні вимоги про визнання недійсним договору, укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» і ОСОБА_6 , є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції також вказував, що вибуття квартири з власності позивача саме як власника нерухомого майна відбулось не з його волі на підставі договору купівлі-продажу, який є недійсним. Інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. Внаслідок скасування судом правової підстави набуття спірного майна першим набувачем, а саме недійсності договору купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року, квартира АДРЕСА_3 підлягає витребуванню на користь ОСОБА_4 на підставі частини першої статті 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

З 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про державну реєстрацію права, закон не передбачав, тому застосування саме такого способу судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права позивача. З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування записів про право власності, іпотеку та обтяження - не є ефективним, тому заявлені позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині висновків про витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту Відповідно до п. 1.3 укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 21 листопада 2013 року договору про участь у ФФБ № 574, договору довіритель приймає участь в інвестуванні будівництва об`єкта будівництва шляхом внесення грошових коштів - інвестування своєї частки житлової площі (окремої 3-кімнатної квартири) з подальшим набуттям права власності на неї, на умовах цього договору.

Відповідно до п.1.6 договору після вводу об`єкта будівництва в експлуатацію і проведення довірителем всіх передбачених цим договором розрахунків, довіритель набуває права на отримання своєї частки, що оформлюється відповідним актом приймання-передачі, відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п.1.7 договору довіритель набуває права власності на об`єкт інвестування лише за умови інвестування 100 відсотків загальної площі об`єкта інвестування.

Свідоцтвом про участь у ФФБ типу А або Б за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація» від 03 січня 2014 року посвідчено, що ОСОБА_4 здійснив 100 % внесення коштів та за ним закріплено 100 % загальної площі об`єкта інвестування.

Оплата ОСОБА_4 100% коштів за договором підтверджується також випискою з рахунку, відкритому ТОВ «Укрреставрація» в ПАТ «ВТБ Банк», згідно якої позивач вніс 935 921,00 грн на виконання договору №574 від 21.11.2013 р. за 4-х кімн. Квартиру АДРЕСА_5 , заг. пл. 140,74 кв.м. (а.с. 168 том 1)

14 січня 2014 року ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_4 уклали додаткову угоду до договору від 21 листопада 2013 року № 574, якою визначено індивідуальні ознаки об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_3 .

Згідно довідки ТОВ «ФК «Укрреставрація» №733 від 28 травня 2014 року ОСОБА_4 має право на набуття у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 140,6 кв. м, згідно з договором про участь у ФФБ типу А від 21 листопада 2013 року № 574 та додаткової угоди від 14 січня 2014 року № 1 як такий, що здійснив загальне внесення коштів у розмірі 935 921,00 грн, що складає 100%.

ОСОБА_4 також зазначений у списку довірителів ТОВ «ФК «Укрреставрація», які отримали квартири в будинку на АДРЕСА_4 .

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.

Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з пунктом 6 статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.

У статті 177 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № № 71916/01, 71917/01, 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87).

У рішенні від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України», заява № 25921/02, ЄСПЛ зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. «Правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права (рішення ЄСПЛ від 14 травня 2013 року у справі «Н.К.М. проти Угорщини», заява № 66529/11.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За положеннями пункту 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі участі особи у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. У разі коли державна реєстрація права власності здійснюється на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого завершено та який прийнято в експлуатацію після 01 січня 2013 року, також обов`язково зазначаються у відповідній заяві відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та подаються завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, копії, зокрема, документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. До введення будинку в експлуатацію інвестор не зможе набути право власності на квартиру.

Зазначеними нормами права встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Саме інвестор як особа, за грошові кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (подібні до права власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, тому забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи. Інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи.

Такі правові висновки зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), на яку заявник посилається в касаційній скарзі.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду частково відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 367/5136/13-ц (провадження № 6-318цс15) про необхідність позивача захищати свої майнові права, а не права власності, яке ще не виникло, оскільки на переконання Великої Палати Верховного Суду у разі виконання інвестором власних інвестиційних зобов`язань після завершення будівництва об`єкта інвестування відповідно до вимог закону майнові права інвестора трансформуються у право власності, яке підлягає державній реєстрації за інвестором як первісним власником.

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом і потрібних для виникнення такого права.

У справі, що переглядається, встановлено, що позивач належно виконав умови договору про участь у фінансуванні будівництва, тому після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації у ОСОБА_4 виникло право на об`єкт інвестування та він має право на його витребування від іншої особи.

Натомість, відповідачем ОСОБА_6 не підтверджено рівнозначними доказами, що у нього виникли права на об`єкт інвестування.

Так, на виконання вказівок Верховного Суду, апеляційним судом перевірено, чи були виконані такі умови відповідачем ОСОБА_6 за договором про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року.

В матеріалах справи наявна довідка керівника напрямку по роботі з бізнес-клієнтами Пушкінського відділення АТ «ВТБ Банк» Баганець Н. М. № 691/125-2 від 19 липня 2018 року про те, що ОСОБА_6 за період з 01 січня 2013 року до 31 грудня 2014 року не вносились кошти на рахунки ТОВ «ФК «Укрреставрація».

Поряд із цим, ні відповідачем ОСОБА_6 , ні іншими учасниками справи, не було надано суду доказів, підтверджуючих внесення ОСОБА_6 на рахунки ТОВ «Укрреставрація» грошових коштів за договором про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року.

Доводи представника ОСОБА_3 про те, що кошти могли бути внесені не самим ОСОБА_6 , а іншою особою від його імені, не на банківський рахунок, а готівкою, спростовуються змістом п. 3.1. договору № 408 від 10 січня 2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи, згідно з яким перший внесок за цим договором становить 100% від загальної суми інвестування частки житлової площі, який вноситься Довірителем протягом 10 діб з моменту підписання даного договору на рахунок ФФБ типу А, який відкритий Управителем.

Також, не підтверджуються та ґрунтуються на припущеннях доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо вчинення ТОВ «ФК «Укррестраврація» так званого «подвійного продажу» прав на спірну квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , у зв`язку із чим суду слід піддати сумніву документи, видані за підписом посадових осіб ТОВ «ФК «Укрреставрація».

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п'ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

З огляду на вказане, позивач ОСОБА_4 у даній справі надав суду належні, допустимі та достатні докази, підтверджуючі виконання ним умов договору про участь у фінансуванні будівництва, та набуття після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації права власності на об`єкт інвестування, що надає йому право на його витребування від іншої особи.

Поряд із цим, відповідачами у справі суду не надано доказів, підтверджуючих виконання ОСОБА_6 умов договору про участь у фінансуванні будівництва об`єкта інвестування - спірної квартири, оплати 100% суми інвестування, видачі ОСОБА_6 свідоцтва про участь у ФФБ виду «А» або «Б» за програмою ТОВ «ФК «Укрреставрація», видачі довідки про набуття у власність об`єкта інвестування та внесення до списку довірителів, які отримали квартири в будинку по АДРЕСА_4 .

Таким чином, за встановленими судом першої інстанції обставинами справи ОСОБА_6 не був учасником у ФФБ типу А з метою будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 та ТОВ «ФК «Укрреставрація» не видавало йому документи, які потрібні длядержавної реєстрації права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів також звертає увагу, що враховуючи встановлені по даній справі обставини, за відсутності доказів, підтверджуючих факт виконання ОСОБА_6 умов договору про участь у фінансуванні будівництва об`єкта інвестування - спірної квартири, оплати 100% суми інвестування, сама по собі державна реєстрація права власності за ОСОБА_6 , проведена 06.12.2017р. приватним нотаріусом КМНО Задорожним О.С. не є підставою для набуття права власності.

Оскільки виключно інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права на цей об`єкт та після завершення будівництва об`єкта нерухомості у нього виникає право власності на об`єкт інвестування як у первісного власника шляхом здійснення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за ним, тому у ОСОБА_6 , який не був інвестором спірної квартири, не було справедливої та правомірної підстави для набуття права власності на цю квартиру, а відповідно й для її подальшого відчуження на користь ОСОБА_5 .

З наведених міркувань апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову в частині висновків про витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_2 , які не спростовані доводами апеляційних скарг.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційних скарг в частині вимог про визнання недійсним договору про участь у ФФБ № 408 від 10 січня 2013 року, укладеного між ТОВ «ФК «Укрреставрація» та ОСОБА_6 , апеляційний суд виходить із наступного.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) зроблено висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилається заявник в касаційній скарзі, та від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Подібні висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 14 вересня 2021 року № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Відтак пред`явлення позивачем як власником нерухомого майна вимог про визнання недійсним договору не є необхідним для ефективного відновлення його права, оскільки в разі їх задоволення не призведуть до поновлення майнової сфери позивача, зокрема до набуття ним права власності на спірну квартиру чи до введення його у володіння квартирою, а тому є неефективними.

Враховуючи, що суд першої інстанції задовольнив зазначені в цій частині рішення вимоги, які є неефективним способом захисту порушених прав, тому судове рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору потрібно скасувати, в позові у цій частині відмовити саме з тих підстав, що наведені в цьому судовому рішенні.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3 , колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 вказувала, що судом було вирішено питання про її права, свободи та інтереси як особи, яка придбала на відкритому електронному аукціоні 21 вересня 2021 року нерухоме майно, яке вже після проведення аукціону було витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , однак після звернення до нотаріуса з метою посвідчити договір купівлі-продажу квартири 30 вересня 2021 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з існуванням обтяжень у вигляді арешту на підставі судового рішення від 11 жовтня 2019 року.

Вважала, що вона є власником спірної квартири на підставі протоколу проведення електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 та просила суд апеляційної інстанції визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що позов ОСОБА_3 про визнання права власності не розглядався судом першої інстанції та був повернутий їй ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 жовтня 2021 року з роз`ясненням їй права звернення до суду з відповідними вимогами шляхом подання позову до суду з дотриманням вимог підсудності (а. с. 90 - 94 т. 4).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності не були предметом розгляду суду першої інстанції, апеляційним судом не може бути прийнято рішень за її вимогами в межах апеляційного перегляду рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, наведеною нормою передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Тобто, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому статтею 352 ЦПК України, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести свій правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування такого критерію, як вирішення судом питання про її право, інтерес та/або обов`язок, як елементів змісту матеріально-правових відносин, в площині яких виник спір. Такий зв`язок повинен бути безпосереднім, а не ймовірним та опосередкований іншими правовідносинами.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (постанова Верховного Суду від 11.07.2018 у справі №911/2635/17).

Вирішуючи питання порушення оскаржуваним рішенням прав апелянта, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно протоколу електронного аукціону № UA-PS-2021-09-13-000056-1 від 21 вересня 2021 року, наданого до суду самим апелянтом, в протоколі зазначається, що на об`єкт продажу накладено арешт на підставі відповідного процесуального документа суду. Тобто ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу була обізнана щодо наявних обтяжень на об`єкт нерухомого майна, однак погодилася з цим і на власний розсуд вирішила його придбати, поклавши на себе наслідки укладення відповідного правочину.

Апеляційний суд враховує, що заходи забезпечення позову у вигляді арешту, які є перешкодою для реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, були вжиті в даній справі ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року, залишеною в цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, до проведення електронного аукціону від 21 вересня 2021 року, на якому ОСОБА_3 було придбано вказаний об`єкт нерухомості.

Резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить жодних вказівок щодо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_3 відносно квартири АДРЕСА_3 , що не спростовується доводами її апеляційної скарги.

З урахуванням встановлених обставин не є обґрунтованими доводи ОСОБА_3 , що судом першої інстанції вирішено питання щодо її прав та обов`язків, оскільки те, що вона не може зареєструвати право власності на придбану на електронному аукціоні спірну квартиру, не є обставиною, яка в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вважається підставою для скасування судового рішення, та відхиляються апеляційним судом.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 127/4368/18 (провадження № 61-1258св19), від 4 листопада 2020 року у справі № 215/6648/15-ц (провадження № 61-2519св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 318/3230/13-ц (провадження № 61-15711св19), від 3 березня 2021 року у справі № 333/537/13-ц (провадження № 61-17767св19) та від 7 квітня 2021 року у справі № 202/2158/16-ц (провадження № 61-22913св19).

Таким чином, оскільки питання про права та обов`язки ОСОБА_3 оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось, апеляційне провадження, відкрите за її апеляційною скаргою, підлягає закриттю.

Відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційним судом здійснюється перерозподіл судових витрат та оскільки за наслідками апеляційного перегляду ОСОБА_4 відмовлено в позові в частині вимог про визнання договору недійсним, що є немайновою вимогою, з позивача на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційних скарг пропорційно до їх задоволення в розмірі 1057,20 грн на користь кожного.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року в частині визнання недійсним договору та стягнення судових витрат з ОСОБА_6 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_4 в частині визнання правочину недійсним - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_6 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_3 ), судові витрати в розмірі по 1057,20 грн на користь кожного.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року - закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб