Справа № 449/644/23 Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/811/2748/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року в складі судді Гуняк О.Я. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Моісева О.Я., про витребування майна,-

встановив:

У червні 2023 ркоу позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Моісева О.Я., про витребування майна.

Вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все своє майно заповів племіннику ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

На момент смерті спадкодавцеві належав будинок по АДРЕСА_1 , у якому ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зареєстровані.

Звертає увагу суду, що 26.08.2022 дізнався, що будинок в якому він зареєстрований та який відноситься до успадкованого ним майна, згідно заповіту від 01.09.2009 перейшов у власність громадянки ОСОБА_5 на підставі рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021.

27.01.2021 ОСОБА_5 зареєструвала право власності на спірне майно.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023 рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Перемишлянської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - відмовлено.

Зазначає, що з 21.10.2010 був зареєстрований за місцем реєстрації спадкодавця ОСОБА_6 , заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом у шестимісячний строк не подав, а тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 .

Крім цього, спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому порядку, є власником спадкового майна з дня відкриття спадщини.

16.05.2023 спірне майно відчужене за договором купівлі-продажу, а саме ОСОБА_5 відчужила майно відповідачу у справі після того, як постановою Львівського апеляційного суду 11.04.2023 скасовано рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021.

Таким чином, станом на момент посвідчення вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не була власником спірного майна та не мала правових підстав ним розпоряджатися.

Вважає, що наявні усі підстави для застосування правового механізму, передбаченого ст. 387 ЦК, оскільки існує в натурі індивідуально визначене майно з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову, а саме житловий будинок, позивач, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_6 є власником спадкового майна, відсутня можливість здійснювати фактичне володіння майном, оскільки таке тримає у себе відповідач, у позивача з відповідачем відсутні будь які договірні відносини, пов`язані з передачею позивачем своїх прав на спірне нерухоме майно.

Просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв.м.

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року позов задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв.м., реєстраційний номер 233.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 2306 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , вважає, що таке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Покликається на те, що згідно із договором купівлі-продажу від 16.05.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 855, ОСОБА_5 продала спірний житловий будинок ОСОБА_3 .

Даний договір в судовому порядку не визнавався недійсним, а у відповідача не було жодних підстав для сумнівів під час укладення такого договору.

Звертає увагу, що особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин за яким особа набула у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження.

Спірне майно є об`єктом нерухомості, тому для визначення добросовісності його набувача, крім норм статті 388 ЦК України, необхідно застосовувати спеціальну норму ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Зокрема, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження.

В свою чергу, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо витребування майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.

Покликається на судову практику щодо втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Ззаначає, що добросовісний набувач на може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 рокута ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

12.09.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що відповідач як добросовісний набувач, не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Зазначає, що на час посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не була власником спірного майна та не мала правових підстав ним розпоряджатися, покликається на судову практику та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_2 звернув увагу, що поза увагою суду першої інстанції залишилися приписи статті 330 ЦК України щодо набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчуджене особою, яка не мала на це права. З врахуванням викладеного у відзиві на скаргу, просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника третьої особи ОСОБА_2 на підтримку таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішеннь суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що прийняття спадщини є особистісним правом особи, яке вона реалізує шляхом вчинення одностороннього правочину у вигляді звернення з відповідною заявою, який здійснюється за певних умов і тягне за собою певні юридичні наслідки.

Так, позивач ОСОБА_4 , як спадкоємець за заповітом, з 21.10.2010 був зареєстрований за місцем реєстрації ОСОБА_6 - спадкодавця, заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом у шестимісячний строк не подавав, тому вважається таким, що прийняв спадщину.

Таким чином, позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки прийняв спадщину у встановленому законом порядку.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Судом встановлено, що майно позивача 16.05.2023 відчужене за договором купівлі-продажу вже після того, як постановою Львівського апеляційного суду 11.04.2023 скасовано рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , відтак на момент посвідчення вказаного договору ОСОБА_5 не була власником спірного майна та не мала правових підстав розпоряджатися вказаним майном.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 є останнім власником спірного житлового будинку, що також підтверджується доказами по справі.

В свою чергу, позивач отримавши право власності на спірне нерухоме майно на законних підставах, має зареєстроване постійне місце проживання у даному житловому будинку з 21.10.2010, однак не може здійснювати фактичне володіння майном, потрапити до свого житла, оскільки таке перебуває у відповідача.

При цьому, відчуження нерухомого майна було здійснено особою, яка не є власником цього майна, позивач не вчиняв жодних дій щодо розпорядження спірним нерухомим майном, тобто спірний житловий будинок вибув з володіння власника поза його волею, тому суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Одночасно суд вказав, що ЦК України визначає механізм повного відшкодування заподіяних кінцевим набувачам збитків.

Також суд вирішив питання судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

01 вересня 2009 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким все своє майно заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Перемишлянської нотаріальної контори Сус У.Й. 01.09.2009, зареєстрований у реєстрі за № 2736 (т. 1 а.с.13-14).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , виданого Перемишлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (т. 1 а.с.16).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, до спадкової маси належав житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 32).

Згідно із витягом з реєстру територіальної громади Виконавчого комітету Перемишлянської міської ради від 23.08.2022, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 21.10.2010 (т. 1 а.с.15).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що час час смерті спадкодавця ОСОБА_6 , його спадкоємець за заповітом та позивач у даній справі ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав із спадкодавцем за однією адресою.

Разом з цим, рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021 року задоволено позов ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на спадкове нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Натомість, постановою Львівського апеляційного суду від 11.04.2023 рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021 скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Перемишлянської міської ради, третя особа Перемишлянська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Вирішено питання суових витрат (т. 1 а.с. 21-26).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 267451905, право власності на житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_5 , державним реєстратором виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Львівської області 21.07.2021 (т. 1 а.с. 30).

В свою чергу, згідно із договором купівлі-продажу від 16.05.2023, посвідченим приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Моісєєвою О.Я., зареєстрованим в реєстрі за №855, ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , з земельною ділянкою площею 0,0779 га, для будівництва житлового будинку і господарських споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с.74) .

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №332497150, право власності на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ОСОБА_3 (т. 1 а.с.28).

Звертаючись із позовними вимогами у цій справі, свої доводи позивач ОСОБА_4 зводить до того, що будинок в якому він зареєстрований та який відноситься до успадкованого ним майна, згідно із заповітом від 01.09.2009 перейшов у власність громадянки ОСОБА_5 на підставі рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 10.06.2021, яке у подальшому скасоване, однак 16.05.2023 ОСОБА_5 відчужила спірне майно за договором купівлі-продажу відповідачу, зазначає, що заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом у шестимісячний строк не подав, тому вважається таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 і є власником спадкового майна з дня відкриття спадщини, при цьому, на момент посвідчення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 не була власником спірного майна та не мала правових підстав ним розпоряджатися, тому наявні усі підстави для застосування правового механізму, передбаченого ст. 387 ЦК України та витребування майна у відповідача.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів виходить з того, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Статтею 13 Контитуції України визначається, що Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод.

Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Віндикаційний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна.

Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див., наприклад, постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Витребування майна із чужого незаконного володіння - це передбачений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Разом з цим, стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України).

Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

В свою чергу, стаття 388 ЦК України визначає сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно із якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів (постанова Верховного Суду від 15 лютого 2022 року у справі № 911/3034/15 (911/3692/20). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Таким чином, неправомірність набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а набуття права власності може залежати від законності і добросовісності такого набуття.

Аналіз судової практики свідчить, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц).

Зважаючи на те, що спірний житловий будиноку відчужений ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, тому віндикація, як правова підстава заявлених позовних вимог маже мати місце за концепції спірних правовідносин, які склалися.

В свою чергу, для можливого висновку про задоволення позову, суду необхідно з`ясувати правосуб`єктність позивача ОСОБА_4 , у контексті його прав та обов`язків щодо спірного майна, яке останній хоче витребувати у відповідача.

Згідно із вимогами статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

10 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 757/11526/19-ц, провадження № 61-597 св 23 (ЄДРСРУ № 112117851) досліджував питання щодо захисту прав спадкоємця шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном (04 липня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 641/8266/16-ц, провадження № 61-5131св20.

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 вказано, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 754/11747/18 (провадження № 61-22947св19), від 23 лютого 2022 року у справі №201/4783/19 (провадження № 61-10587св20), від 07 грудня 2022 року у справі № 757/2618/14-ц (провадження № 61-4958св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17 (провадження № 61-15468св19) та від 18 квітня 2023 року у справі № 674/839/21 (провадження № 61-9594св22).

Таким чином, оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 квітня 2021 року у справі № 727/967/16-ц (провадження № 61-14293св19), від 22 червня 2022 року у справі №335/8468/18 (провадження № 61-8286св21), від 14 червня 2023 року у справі № 715/2438/21 (провадження № 61-748св23), від 14 червня 2023 року у справі № 757/23492/13-ц (провадження №61-11014св20), від 19 червня 2023 року у справі № 521/4328/16 (провадження № 61-4268св23) та інших.

Таким чином, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

В свою чергу, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 є власником спірного спадкового майна, оскільки прийняв таке у порядку спадкування, а право на таке йому належить з часу відкриття спадщини.

Разом з цим, погоджуючись із висновками суду про наявність підстав для витребування майна, колегія суддів не може залишити поза увагою той факт, що у позивача ОСОБА_4 відсутнє право власності на спірне майно в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», оскільки докази протилежного у матеріалах справи відсутні, що слідуючи наведеним нормам матеріального права та правовим висновкам касаційного суду не виключає можливість задовольнити його вимоги, як спадкоємця у відповідний спосіб.

З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду про задоволення позову ОСОБА_4 , як власника спірного майна, підтримавши загальний висновок суду про необхідність витребування майна у зв`язку з порушенням прав позивача, як спадкоємця, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги по суті спору, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, таким надано правильну правову оцінку, а рішення в ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Чаткове задоволення апеляційної скарги не є підставою для розподілу судових витрат за наслідками розгляду даної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року в частині мотивів змінити, виклавши мотивувальну частину такого в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 січня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк