ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 569/9402/23

провадження № 61-7043св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Панчелюги Катерини Миколаївни, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року під головуванням судді Першко О. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Ковальчук Н. М., Шимків С. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області, Орган опіки та піклування Деражненської сільської ради Рівненського району Рівненської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог вказував, що з народження доньки до часу подання до суду вказаного позову він одноособово опікується дитиною. Мати дитини веде розпусний спосіб життя, зловживає наркотичними засобами, не має постійного місця проживання, доходів, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. Наскільки відомо позивачу, ОСОБА_2 має проблеми зі здоров`ям та перебувала на стаціонарному лікуванні у Комунальному підприємстві «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради.

У ситуації, що склалася, дитина має юридичний зв`язок з особою, яку фактично не знає, яка не опікується її долею, вона юридично пов`язана спільним правами та обов`язками з чужою людиною. Так, наприклад, змінити місце реєстрації дитини на таке, яке відповідає дійсності, батько без згоди матері не може. А позивачу взагалі невідомо, де перебуває відповідач, відсутні засоби зв`язку з нею.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рівненський міський суд Рівненської області заочним рішенням від 19 вересня 2023 року позов задовольнив та позбавив ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 25 вересня 2024 року заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 вересня 2023 року скасував і призначив справу до розгляду.

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 03 лютого 2025 року відмовив у задоволенні позову.

Попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та попередив, що у разі ухилення від виконання батьківських обов`язків вона може бути позбавлена батьківських прав відносно дитини.

Контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклав на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, а також враховуючи те, що відповідач категорично заперечувала проти позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав, однак, враховуючи попередню поведінку відповідача, вважав за необхідне попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

При цьому, суд роз`яснив, що у разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як матері щодо доньки протягом розумного строку після ухвалення судового рішення, позивач може знову ініціювати питання про позбавлення її батьківських прав.

Суд не прийняв до уваги висновок Органу опіки та піклування Деражненської сільської ради, згідно з яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Рівненський апеляційний суд постановою від 06 травня 2025 року апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Панчелюги К. М., залишив без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року - без змін.

Апеляційний суд вважав, що жодних доказів про ведення відповідачем такого способу життя, який би міг негативно впливати на дитину, чи зловживання відповідачем наркотичними засобами, чи доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку матері на краще, ОСОБА_1 не надав. Матеріали справи не містять і доказів про те, що відповідач притягувалася до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство відносно неї. Сама по собі наявність у ОСОБА_2 психічного захворювання не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2025 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Панчелюга К. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим ОСОБА_1 доказам поведінки відповідача щодо дитини. Суд не витребував оригінали електронних доказів, а саме фото відповідача з дитиною. Поза увагою залишено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину, який відповідач не виконує.

ОСОБА_2 не надала жодного доказу про те, що вона брала участь в утриманні дитини протягом 6 років.

Разом з тим, суд першої інстанції ухвалою від 25 жовтня 2024 року необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про витребування доказів, оскільки позивач не пропустив строк для його подання та звернувся з таким клопотанням на стадії підготовчого судового провадження.

Суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги висновок органу опіки та піклування.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 червня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Рівненського міського суду Рівненської області.

08 липня 2025 року цивільна справа № 569/9402/23 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 24 лютого 2020 року у справі № 569/13426/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства задовольнив повністю.

Визнав ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язав Клеванську селищну раду Рівненського району Рівненської області внести зміни в актовий запис від 14 березня 2019 року № 28 про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і записати батьком дитини - ОСОБА_1 .

Рішення суду набрало законної сили 26 березня 2020 року.

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 02 березня 2023 року у справі № 569/1948/23 позов ОСОБА_1 задовольнив.

Зобов`язав Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виключити з актового запису від 14 березня 2019 року № 28 про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дані про « ОСОБА_5 », як батька дитини, і записати батьком дитини - ОСОБА_1 .

Рішення суду набрало законної сили 04 квітня 2020 року.

19 квітня 2023 року Рівненський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) видав свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьками вказано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач та донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають разом на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади від 12 червня 2024 року № 2024/006851143 та від 12 червня 2024 року № 2024/006851232, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29 травня 2024 року № 195.

З довідки Комунального некомерційного підприємства «Деражненська лікарня» Деражненської сільської ради № 372 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під спостереженням лікаря-педіатра з моменту виписки з пологового будинку. Оглядалася регулярно, на огляди дитину приводив батько (до 1 року - в супроводі баби). Мати дитини жодного разу на прийомі з дитиною не була.

Відповідно до медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина має низку захворювань.

З характеристики ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка видана Дюксинським ліцеєм імені Н. А. Хасевича Деражненської сільської ради Рівненської області 24 вересня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_7 навчається в ліцеї з 01 вересня. Перший раз учениця у школу прийшла з татом і бабою, які до сьогоднішнього дня почергово її приводять чи забирають. За цей період часу мати дитини жодного разу у школі не з`являлася.

Рівненський міський суд Рівненської області судовим наказом від 03 липня 2024 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 18 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В матеріалах справи містяться фотознімки, де зображена ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно з висновком Органу опіки та піклування Деражненської сільської ради, який затверджено рішенням виконавчого комітету Деражненської сільської ради від 28 червня 2023 року № 63, сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_3 .

З народження доньки по цей час мати - ОСОБА_2 проживає окремо від доньки, займається виключно своїм життям. Припинила цікавитися своєю донькою. Мати не виявляє жодного бажання займатися її вихованням та в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання малолітньої доньки не надавала.

Відповідно до інформації Комунального закладу «Рівненський обласний центр з надання соціальних послуг» Рівненської обласної ради від 27 червня 2023 року № 165 ОСОБА_2 01 квітня 2019 року звернулася до Відділення обліку бездомних осіб та підтримки проживання закладу з проханням поставити її на облік осіб без постійного місця проживання для отримання соціальної послуги сприяння в реєстрації місця проживання/перебування за адресою закладу з метою подальшого отримання гарантованих державою допомог на її дитину ОСОБА_9 зв`язку з тим, що ОСОБА_2 визнана особою, що перебуває у складних життєвих обставинах та потребує соціальної підтримки, її прохання задоволено. З 10 травня 2019 року до цього часу вона зареєстрована за адресою закладу, а саме на АДРЕСА_2 , проте зараз її місце перебування невідоме, за місцем реєстрації вона не проживає, відсутні засоби зв`язку з нею.

З 2018 року батько сам займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньки. Зі слів батька, мати не дарувала подарунків своїй доньці на день народження, день Святого Миколая чи Новий рік. Коли дитина хворіла, мати її не відвідувала, не цікавилася станом її здоров`я та не надавала жодної матеріальної допомоги на лікування. Мати не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування і медичного догляду. Не бачиться з дитиною, не здійснює підготовку до дорослого життя та не виявляє інтересу до її внутрішнього світу.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 27 червня 2023 року це питання розглядалося за присутності ОСОБА_1 . Він розповів про те, що ОСОБА_2 веде розпусний спосіб життя, зловживає наркотичними засобами, не має постійного місця проживання, доходів, не бере участі у вихованні та утриманні дитини і на даний час йому невідоме місце знаходження матері дитини.

26 червня 2023 року працівниками Служби у справах дітей Деражненської сільської ради обстежено умови проживання дитини у АДРЕСА_1 . У ході обстеження встановлено, що будинок складається з трьох кімнат, кухні, коридору, ванни та санвузла. Умови проживання добрі, дитина забезпечена усім необхідним для комфортного проживання, навчання та проведення дозвілля.

Тому Орган опіки та піклування визнав доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій надали правову оцінку поданим сторонами доказам і встановили, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Суди не встановили обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надав.

Зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків.

Проживання дитини на час розгляду справи разом із батьком, який займається вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що матір доньки не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки відповідач категорично заперечувала проти позбавлення батьківських прав.

Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_3 не відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд уважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з матір`ю.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для матері, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги висновок органу опіки та піклування є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій на виконання вимог статті 19 СК надали оцінку висновку органу опіки та піклування та дійшли правильного висновку про неврахування такого висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

В свою чергу Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав (див. постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19).

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі № 638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі № 279/1536/24.

При цьому, враховуючи зазначені обставини справи, суди дійшли правильного висновку про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та попередження, що в разі ухилення від виконання батьківських обов`язків вона може бути позбавлена батьківських прав відносно дитини.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, від 21 липня 2021 року у справі № 202/7712/18, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аргументи заявника про те, що суд першої інстанції ухвалою від 25 жовтня 2024 року необґрунтовано залишив без задоволення клопотання про витребування доказів, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У жовтні 2024 року представник позивача подала клопотання про витребування доказів, а саме: інформацію щодо звернення ОСОБА_2 з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 та/або ОСОБА_10 ; інформацію щодо перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні у Комунальному підприємстві «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради у 2015, 2017, 2018 роках.

Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 25 жовтня 2024 року залишив без задоволення клопотання представника ОСОБА_1 про витребування доказів у зв`язку з пропуском заявником встановлених частиною другою статті 83 ЦПК України строків для подання такого клопотання і неподання ним заяви про поновлення пропущених процесуальних строків (т. 1 а. с. 202, 203).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Таким чином факт залишення без задоволення поданого позивачем клопотання про витребування доказів не свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та принципу змагальності сторін, оскільки суд обґрунтовано залишив вказане клопотання без задоволення згідно з вимогами статей 83, 84 ЦПК України.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Панчелюги Катерини Миколаївни, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров