Провадження № 2/761/320/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Фролової І. В.,

секретаря судового засідання - Коломійця А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно за набувальною давністю

У своїй позовній заяві просили суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 загальною площею 126, 3 квадратних метри, з яких - житлова площа 95, 9 квадратних метрів, допоміжна площа 30, 4 квадратних метрів, також разом з господарськими будівлями та спорудами - на частину сараю площею 8, 5 квадратних метрів та на частину сараю площею 15, 4 квадратних метри, частину огорожі; визнати за ОСОБА_2 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 загальною площею 126, 3 квадратних метри, з яких - житлова площа 95, 9 квадратних метрів, допоміжна площа 30, 4 квадратних метрів, також разом з господарськими будівлями та спорудами - на частину сараю площею 8, 5 квадратних метрів та на частину сараю площею 15, 4 квадратних метри, частину огорожі.

Свої вимоги обґрунтували тим, що в 1972 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з донькою, ОСОБА_4 , було надано для проживання двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 21, 6 квадратних метри.

Позивачі неодноразово звертались до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з метою вирішення питання про приватизацію житла, однак їм було відмовлено.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що мають право набути у власність будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим звернулись із позовною заявою до суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року позовну у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 липня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.

Позивач та його представник позивача подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Інші сторони у судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив.

За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією, наданою Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією від 05 грудня 2020 року.

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради від 02 квітня 1979 року №429 будинок АДРЕСА_1 , визнаний непридатним для проживання. Відповідно до п.1 зазначеного рішення, громадяни в кількості 3 800 сімей із 707 ветхих і непридатних для проживання будинків згідно з додатком №1 підлягають комплексному відселенню.

У 1984 році Управління житлового господарства виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва було подано позов до Шевченківського районного народного суду м. Києва про виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного народного суду м. Києва від 06 вересня 1984 року у справі №2-1952 було відмовлено Управлінню житлового господарства виконкому Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у зв?язку із тим, що, як зазначив суд, "...хоч відповідачі і були вселені на житлову площу без ордеру, що дає це право, але вселились вони на житлову площу не самочинно і на протязі тривалого часу за ними визнавалось право на житлову площу. Громадяни не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення тільки у випадках, передбачених законом. Так як відповідачі зайняли жилу площу не самостійно, а інших підстав для їх виселення немає, то вони не можуть бути виселення без надання іншого житлового приміщення.".

ОСОБА_1 зверталась до Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва стосовно надання будинку у власність, приєднання фактично займаних кімнат, поліпшення житлових умов.

Так, листом від 17 вересня 2002 року №171-Я-2260/1 відмовлено у видачі ордеру на займані приміщення у зв?язку із непридатністю будинку для проживання; листом від 15 липня 2003 року № 171-Я-1185/1 відмовлено у офіційному приєднанні кімнат, що звільнилися в будинку, до займаної площі сім?ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв?язку із непридатністю будинку для проживання; листом від 15 березня 2006 року №152 сім?ї позивачів відмовлено у приватизації житла, в якому вони зареєстровані, у зв?язку із відсутністю ордера на житлове приміщення; листом від 17 квітня 2006 року № 171-Я-1490 сім?ї позивачів відмовлено у видачі ордеру з причини непридатності будинку для проживання та відмовлено у розгляді питання щодо першочергового надання придатного для проживання житла з причини наявності черги на отримання житла; листом від 19 червня 2006 року № 171-Я-1490/2 см?ї позивачів було відмовлено у вирішенні питання поліпшення житлових умов у зв?язку із наявністю черги на отримання житла; листом від 28 лютого 2017 року № 109-109/Я-206 позивачам було відмовлено у наданні будинку у власність у зв?язку із тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 рішенням Київської ради народних депутатів від 02 квітня 1979 року № 429 визнаний ветхим та рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради від 30 серпня 2007 року № 270 зазначений будинок внесено до переліку будинків, що підлягають реконструкції (реставрації).

ОСОБА_1 зверталась до Виконкому Київської міської ради стосовно надання будинку у власність, поліпшення житлових умов.

Як вбачається з матеріалів справи, листом від 08 серпня 2007 року №011-2971 було відмовлено у наданні житла у зв`язку із перебуванням в черзі на отримання житла громадян, що стали на облік раніше; листом від 10 лютого 2017 року №056/93-597 було відмовлено у вирішенні житлового питання сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що житлове питання буде розглянуте за наявності житлової площі; листом від 01 березня 2017 року №011-2971 було відмовлено у приватизації, оскільки квартири (будинок), що перебувають в аварійному стані, приватизації не підлягають.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про надання житлового приміщення, що звільнилось, у квартирі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2005 року у справі №2-641/07 позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення у зв`язку із тим, що приміщення, в якому проживають позивачі, перебуває в аварійному стані і його визнано непридатним для проживання.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 травня 2006 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2005 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2007 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовлено у зв`язку із тим, що будинок визнано ветхим та непридатним з 1979 року компетентним органом і не було проведено будь-якого капітального ремонту та відновлювальних робіт для приведення його у стан жилого приміщення, що відповідає ЖК України та іншим відповідним нормативним актам, не значиться серед будинків, що підлягають відновленню чи капітальному ремонту.

Як вбачається з інформації, наданої Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією від 05 грудня 2020 року, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять визнати право спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 у зв?язку із безперервним володінням вказаним об?єктом понад 20 років.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ст. 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради від 02 квітня 1979 року №429 будинок АДРЕСА_1 , визнаний непридатним для проживання.

Даний факт підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, за результатами проведення якої 26 травня 2025 року складено висновок експерта №524/05.2025. З висновку вбачається, що технічний стан окремих приміщень будинку за адресою: АДРЕСА_1 відносять його до категорії технічного стану "3" - "не придатний до нормальної експлуатації" та потребує заходів з відновлення експлуатаційної придатності перекриттів та має використовуватися за обмеженим режимом експлуатації.

Об`єкт нерухомості вважається житлом доти, доки він є придатним для постійного або тимчасового проживання в ньому осіб. Висновок про непридатність для проживання підтверджує припинення її функціонування за цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням висновку експерта №524/05.2025 про непридатність будинку до експлуатації та необхідність відновлення експлуатаційної здатності перекриттів, такий стан будинку унеможливлює виконання власником обов`язків щодо його належного утримання та використання за цільовим призначенням.

Житловий будинок як об`єкт цивільних прав має бути придатним для постійного або тимчасового у ньому проживання. Однак, вказана обставина не підтверджена належними та допустимими доказами у справі.

Окрім вищезазначеного висновку експерта, непридатність будинку АДРЕСА_1 підтверджується рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради від 02 квітня 1979 року №429.

Згідно зі ст. 7 ЖК України періодично, у строки, встановлювані Кабінетом Міністрів України, провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) ради.

Визнання права власності на будівлю, яка, у разі її непридатності, підлягає виключенню з житлового фонду, суперечить встановленому порядку користування нерухомим майном та цільовому використанню житлових приміщень. За таких обставин, оскільки об`єкт нерухомості перебуває в аварійному стані і підлягає виключенню з житлового фонду, підстави для визнання на нього права власності як на житло на підставі рішення суду відсутні.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства.

Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року).

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року).

За таких обставин, враховуючи факт непридатності будівлі для проживання та її аварійний стан, суд доходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності задоволенню не підлягають. Оскільки споруда втратила свої основні функціональні характеристики та не відповідає технічним вимогам, що ставляться до житла, вона не може бути об`єктом набуття права власності у статусі житлового будинку. Визнання об`єкта аварійним свідчить про необхідність його виведення з експлуатації, що унеможливлює його перебування у цивільному обороті як житлового приміщення та виключає підстави для визнання на нього права власності у судовому порядку.

Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі ст. 24, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 11, 15, 16, 316, 319 ЦК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради, треті особи: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права власності на майно за набувальною давністю - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Київська міська рада, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, ,

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 24, ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

ОСОБА_4 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

ОСОБА_5 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ,

ОСОБА_6 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ,

ОСОБА_7 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ,

Повний текст рішення виготовлений 24 лютого 2026 року.

Суддя: