Справа № 173/2869/25
Провадження №2/173/378/2026
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 лютого 2026 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кожевник О.А.,

за участю секретаря судового засідання Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

17.10.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 25.07.2024 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00-9873147 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 8050,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти надані у кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

На момент подання позовної заяви, загальна сума заборгованості за кредитним договором № 00-9873147 від 25.07.2024 становить 16779 грн., яка складається з наступного: 8050,00 грн - заборгованість по кредиту, 8729 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.

20.10.2025 між ТОВ МАКС КРЕДИТ та ТОВ Фінансова компанія Ейс укладено договір факторингу № 20012025-МК/Ейс, згідно з яким позивач набув право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-9873147від 25.07.2024 на загальну суму 16779 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором № 00-9873147від 25.07.2024 та понесені по справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено її розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач ОСОБА_1 повідомлялась судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. Судова кореспонденція отримана відповідачкою особисто 23.12.2025 про що свідчіть рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

04.11.2025 на адресу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява в якій остання просить суд під час прийняття рішення по вказаній справі врахувати, що вона є дружиною віськовослужбовця СЗУ та на підставі ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» просила не стягувати з неї заборгованість за відсотками по кредиту. Крім того, зазначила, що наразі перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв`язку з чим не має доходу та просила не стягувати з нею пені та штрафи за кредитом та витрати на правничу допомогу. До заяви додала копію власного паспорта, свідоцтва про народження дитини, свідоцтва про шлюб, копію військового квитка на ім`я ОСОБА_2 та довідку про безпосередню його участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України у зв`язку з військовою агресією РФ проти України.

10.11.2025 на адресу суду від представника позивача Полякова О.В. надійшла заява про зменшення позовних вимог до ОСОБА_1 посилаючись на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме звільнення від сплати відсотків та штрафів і пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту та просить стягнути з неї на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 00-9873147 від 25.07.2024 в розмірі 8050 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2422,40 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що 25.07.2024 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 00-9873147 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 7000,00 грн. Цільове призначення кредиту на споживчі потреби. Строк дії кредитної лінії 360 календарних днів. Дата остаточного повернення кредиту 20 липня 2025 року. Тип процентної ставки фіксована. Стандартна процентна ставка складає 1,45 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, застосовується у межах строку дії кредитної лінії зазначеному у пункті 1.3 договору. Періодичність повернення кредиту, процентів та комісії визначено гарфіком платежів.

Позивач зазначив та підтверджується матеріалами справи, що 20.01.2025 між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» та ТОВ «Фінансова компанія Ейс» укладено договір факторингу №20012025, згідно з п. 2.1 якого передбачено, що Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується і?х прии?няти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог та Акту прии?мання-передачі Реєстру, по формі встановленіи? у відповідному Додатку (п.4.1).

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 20.01.2025 до Договору факторингу № 20012025 від 20.01.2025 від ТОВ «МАКС КРЕДИТ» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги за кредитним договором № 00-9873147 від 25.07.2024 до відповідача на загальну суму 16779 грн., з яких: 8050 грн - заборгованість по кредиту, 8729 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.

На підтвердження виконання умов договору факторингу позивач також надав Акт приймання-передачі Реєстру № 1 до Договору факторингу № 20012025 від 20.01.2025 та платіжні інструкції від 27.01.2025 № 1 та 31 січня 2025 № 2 про оплату за відступлення прав вимог згідно з договором факторингу.

Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Частиною 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію"визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» стало новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредіплюс» та ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Однак, відповідач заборгованість за вищезазначеним кредитним договором так і не сплатив. Таким чином судом встановлено, що відповідач порушив право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит (позику).

З огляду на те, що відповідач прострочив погашення поточних платежів за кредитним договором та не повернув отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 009873147 від 25.07.2024 у загальному розмірі 7000 грн., яка складається з заборгованості по кредиту.

Проте суд вважає необгрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідач комісії за кредитним договором, а саме 1050 грн як частини кредиту згідно з п. 1.6 Договору кредиту з огляду на таке.

Пунктом 1.6 Договору передбачено, що кредитодавець одноразово нараховує комісію за надання кредиту у розмірі 15% від суми кредиту, що складає 1050 грн. яку позичальник повинен сплатити на умовах передбачених п. 3.5 договору.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту.

Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо).

Інакше кажучи, банк неуповноважений стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.

Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, провадження № 61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення простроченої заборгованості по сплаті комісії за кредитом у розмірі 1050 грн не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат,

пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених судових витрат позивач надав платіжну інструкцію від 13.10.2025 № 26708 про сплату судового збору в сумі 2422,40 грн.

Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати, понесені позивачем слід стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2106 грн. 43 коп. (7000 * 100% : 8050 * 2422,40).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав такі документи: договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025; додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, якою визначено надання Адвокатським бюро Соломко та партнери юридичної допомоги ТОВ ФК Ейс, зокрема у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржником ОСОБА_1 ; Акт прийому-передачі наданих послуг, яким визначено перелік наданих юридичних послуг та їх загальну вартість 7000 грн.

В своїй заяві від 04.11.2025 відповідачка просить суд не стягувати з неї витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. оскільки вона на даний час перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною та не має доходу.

Представник позивача наполягав на стягненні з відповідачки витрат понесених на професійну правову допомогу в сумі 7000 грн.

Вирішуючи клопотання відповідача суд зазначає наступне.

Згідно ч. 5 ст. 135 ЦПК України сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч. 4 ст. 137, ч. 7 ст. 139, ч. 3 ст. 141 ЦПК України, а також їх документального обґрунтування.

При цьому, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони.

Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року по справі № 275/150/22.

Враховуючи матеріальне становище відповідачки, складність цивільної справи, суд вважає можливим частково задовольнити її клопотання та стягнути з неї витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 3500 грн.

Керуючись ст. 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274, 279 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Ейс заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 00-9873147 від 25.07.2024 у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Ейс понесені судові витрати: 2106 (дві тисячі сто шість) грн 43 коп.- сплачений судовий збір та 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. - витрати на правничу допомогу.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», , місцезнаходження: 02090, м. Київ, Харківське шосе, буд. 19, офіс 2005.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя О.А. Кожевник