П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року м. Миколаїв

справа №478/733/25

провадження №22-ц/812/165/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Томашевського О. О. у приміщенні суду у селищі Казанка Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Виконавчий комітет Казанківської селищної ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що він та відповідачка є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мати дитини від виховання сина самоусунулася та з січня 2022 року не спілкується із дитиною, матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні сина не приймає. Всі питання по вихованню та утриманню сина несе він як батько, оскільки дитина повністю перебуває на його утриманні.

Враховуючи наведене, позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити факт самостійного виховання та утримання ним як батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі ? частини заробітку (доходу), з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позиція відповідачки у суді першої інстанції

Відповідачка заперечувала проти задоволення позову. Вказувала, що позов є необґрунтованим, надуманим та таким, що не відповідає дійсності. Вона не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, постійно спілкується з сином у телефонному режимі. Наразі вона перебуває за кордоном, однак, надає матеріальне забезпечення дитині. Син три місяці перебував разом з нею за кордоном і вона повністю забезпечувала його потреби.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ? частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 25 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави в сумі 1211,20 грн.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення аліментів, суд виходив з того, що факт проживання дитини із батьком, окремо від матері є доведеним і сторонами не заперечується. Відповідачка не надала доказів, які б свідчили про неможливість виконання обов`язку щодо матеріального забезпечення дитини у сумі ? доходів щомісячно, наявність хвороби чи інших утриманців, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, суд виходив з їх безпідставності. Суд вказав, що позивач не довів належними доказами заявлених позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині відмовлених позовних вимог, просив рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначав, що відповідачка не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, здоров`ям, не виконує покладених на неї батьківських обов`язків. Дитина знаходиться на повному його утриманні. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно врахував рівень участі батька та матері у вихованні дитини. Саме позивач несе фінансові витрати на утримання дитини та самостійно її виховує, що свідчить про наявність підстав для повного задоволення його позовних вимог.

Фактичні обставини справи

Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 зареєстрований з 05 жовтня 1999 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Із Витягу з реєстру територіальної громади від 24 квітня 2023 року №2023/003198230 вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований з 24 квітня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 листопада 2023 року вбачається, що вказаний вище будинок позивач успадкував після смерті батька.

З акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 24 червня 2025 року випливає, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком ОСОБА_1 у будинку АДРЕСА_1 .

З акту обстеження матеріально-побутових умов від 17 липня 2025 року № 21 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає у будинку АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні: у будинку чисто, затишно, має окрему кімнату, яка забезпечена всім необхідним для навчання та розвитку. Дитина має ліжко, письмовий стіл, чисту постільну білизну, одяг згідно з сезоном, продукти харчування.

Відповідно до характеристики ДОП СПД №1 ВП №1 Баштанського РВП ГУНП в Миколаївській області лейтенанта поліції Євгенія Бєліка від 09 липня 2025 року позивач ОСОБА_1 характеризується добре, самостійно займається вихованням неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2008 року народження. Офіційно не працевлаштований, заробляє на життя випадковими заробітками. За характером спокійний, алкогольними напоями не зловживає, наркотичних речовин не вживає, в громадському житті та благоустрої Казанківської ОТГ участі не приймає. Притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

З довідки-характеристики, виданої Казанківською селищною радою Миколаївської області від 08 липня 2025 року вбачається, що селищна рада не має компрометуючих матеріалів щодо позивача. Скарг від сусідів та мешканців селища на нього не надходило. У службі у справах дітей селищної ради на обліку не перебуває. До адміністративної відповідальності адміністративною комісією при виконкомі селищної ради не притягався.

Згідно з довідкою-характеристикою, виданою Казанківською селищною радою Миколаївської області від 08 липня 2025 року, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично за вказаною адресою не проживає з 2008 року. До адміністративної відповідальності вона не притягалася, компрометуючі матеріали стосовно неї відсутні. У службі у справах дітей селищної ради на обліку не перебуває. Скарг від сусідів та мешканців громади на неї не надходило.

Згідно з довідкою Відокремленого структурного підрозділу «Новобузький фаховий коледж Миколаївського національного аграрного університету» від 10 липня 2025 року №551 ОСОБА_4 є студентом 3 курсу коледжу, денної форми навчання, спеціальності «Агроінженерія» на бюджетній основі з 01.09.2023 року по 30.06.2027 року.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього ОСОБА_4 питання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до сина віддано на розсуд суду.

Згідно з відомостями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 вересня 2025 року у період з січня 2022 року до 11 вересня 2025 року ОСОБА_3 чотири рази виїздила за межі України. Там вона перебувала з 24.01.2022 до 31.05.2022, з 08.06.2022 до 24.11.2022, з 05.12.2022 до 22.04.2023. Останній раз вона виїхала 26 квітня 2023 року, повернення не зафіксовано.

З доданих відповідачкою до заперечень документів вбачається придбання нею у вересні 2024 року сину електросамокату за 26 999 грн, а також перерахування йому грошових коштів на платіжну картку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , яка є сусідкою позивача, пояснила суду, що проживає по сусідству із позивачем та його сином з 2022 року. З того часу матір дитини не бачила. Син проживає із батьком та знаходиться на його утриманні. Свідок обізнана про те, що дитина деякий час проживала із матір`ю за кордоном, звідки повернулася до батька. ОСОБА_6 їй розповідав, що з матір`ю добре, але він хоче проживати вдома.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява №37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд також звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відповідачки та встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними доказами заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б безумовно свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися зі своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Надані позивачем докази, не доводять, що він самостійно виховує та утримує сина. Вони свідчать лише про проживання сина разом із батьком, проте такі докази не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. Відповідачка приймає безпосередню участь у вихованні сина, опікується його життям, навчанням та здоров`ям. Проживання її за межами України не свідчить про нехтування нею батьківськими обов`язками. Вона спілкується з сином, проводить з ним час та опікується ним.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_6 , з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечить нормам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Правильним є висновок суду і про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, оскільки факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

У цій справі судом була надана правильна оцінка вказаній обставині, а саме, що позивачем не було доведено одноосібного виховання та утримання дитини.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 05 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.