1Справа № 335/5029/25 2/335/49/2026
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026? ? року м.Запоріжжя

Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання: Шевченко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Запоріжжя цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. У позові зазначає, що за період 01.11.2016 по 30.11.2024 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, в житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , споживачі оплату послуг не здійснюють, у зв`язку з чим станом на 01.12.2024 ? рік утворилася загальна заборгованість на суму 34588, 39 грн. Відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач просить суд стягнути з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 34588,39 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2422,40 грн.

Ухвалою суду від 03.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.

11.09.2026 року до суду від відповідачів надійшов відзив, в якому відповідачі просять застосувати позовну давність, а також з урахуванням нарахування заборгованості під час воєнного стану та непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні просять у позові відмовити.

У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив про розгляд справа за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися повторно, про час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому ЦПК України порядку.

Судове засідання, призначене на 19.06.2025 було неодноразово відкладено за клопотанням відповідачів, востаннє на 23.01.2026 року.

22.01.2026 року від відповідачів надійшло клопотання про відкладення розгляду справи яке обґрунтоване необхідністю проходження реабілітації, необхідністю отримання лікарських консультацій призначено на 22.01.2026 року, перебуванням за кордоном.

Суд неодноразово задовольняв клопотання відповідачів та відкладав судові засідання, проте клопотання про відкладення подане 22.01.2026 до засідання 23.01.2026 року визнається судом необґрунтованим з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Перекладу документів, викладених іноземною мовою, до клопотання про відкладення не долучено, разом із тим, із цифрових показників дати і часу викладених у документах можливо встановити що йдеться про запис на 22.01.2026 року на 17:00 год., тоді як засідання у даній справі призначено на 22.01.2026 року 11 год. 30 хв.

Суд звертає увагу на те, що клопотання не містить обґрунтувань не можливості прибуття в судове засідання ОСОБА_2 .

Суд зважає на те, що на цей час ЦПК України передбачає альтернативні механізми для реалізації своїх прав на участь в судових засіданнях, зокрема участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, у тому числі з власних джерел, виклад своїх заперечень в письмовій формі, направлення доказів засобами електронного або поштового зв`язку, тощо.

З часу відкриття провадження у справі з червня 2025 року було достатньо часу надати всі необхідні, на їх думку, документи (докази), долучити їх до матеріалів справи та заявити відповідні клопотання, тим більше в матеріалах справи від відповідачів наявний відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності, а відповідачі будучи належним чином неодноразово повідомлені про час та місце розгляду справи та зазначаючи, що перебувають за кордоном не були позбавлені права заявити клопотання про здійснення судового засідання в режимі відеоконференції.

З урахуванням зазначеного та розумності строків розгляду справи суд дійшов про відмову у задоволенні клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи 23.01.2026 року і дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явилися на підставі на наявних у справі доказів.

Так, судом враховується тривалий розгляд цієї справи в суді, а також враховано, що стороною відповідача викладено свої доводи і міркування щодо позовної заяви у поданому до суду відзиві. Стороною відповідачів не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності відповідачів і в клопотанні про відкладення розгляду справи від 22.01.2026 року не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони відповідача.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з чим фіксування судового процесу не здійснювалося.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

23.01.2026 року суд перейшов до стадії ухвалення рішення та зважаючи на складність справи відклав складення повного рішення на строк не більш як на п`ять днів.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України? ? належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою.

Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну «МТМ» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Позивача та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Позивача. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

Правовідносини між Позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року №630 та від 21 серпня 2019 р., №830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, №315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України.

Позивач по відношенню відповідачів, як споживачів послуг, являється виконавцем комунальних послуг, а саме, з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у Житловому кодексі України (ст. ст. 64, 67, 68)

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Частиною 2 ст. 161 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Згідно п. 1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, з наступними змінами та доповненнями, ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Судом встановлено, що Концерн «МТМ» надавав відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 послуги з постачання з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, у період з 01.11.2016 по 30.11.2024 року.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться в багатоквартирному житловому будинку та підключена до мережі централізованого опалення.

Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.

Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку, в якому знаходиться квартира за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону відповідно до яких Позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі. Зазначені рішення знаходяться в загальнодоступному місці, а саме на офіційному сайті Запорізької міської ради та Концерну «Міські теплові мережі».

Обов`язок споживача сплачувати за комунальні послуги закріплений у Житловому кодексі України (ст. 67, 68). Відсутність між сторонами договору на надання послуг централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «МТМ» послуг, оскільки обов`язок оплати випливає з Закону.

Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідачів, як споживачів послуг є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що оплата споживачем теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунок із спеціальним режимом використання є обов`язковою умовою договору на постачання теплової енергії, укладеного між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 526ЦК України визначає, що зобов`язанням, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язанням або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1ст.625 ЦК України).

Згідно відповідей Департаменту реєстраційних послуг від 29.05.2025 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.031993 року по теперішній час, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29.07.1985 року по теперішній час.

Згідно пункту 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630 (надалі-Правила), які діяли під час виникнення спірних правовідносин вказано, що Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Пунктом 18 „Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 р. за № 630 (надалі-Правила) зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

Правилами та Законом України „Про житлово-комунальні послуги № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідного договору.

Пунктом 8 Правил встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (надалі - Закону) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

З урахуванням наведених вище норм права, зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання несе користувач/власник житлового будинку/квартири, як споживач цих послуг.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії , постачання гарячої води за вище вказаною адресою та користувалися послугами позивача у період з 01.11.2016 по 30.11.2024, а тому навіть при відсутності письмового договору на їх ім`я та при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачем, Концерн «МТМ» надав розрахунки заборгованості за надані послуги по особовому рахунку № НОМЕР_1 ? ? за період з 01.11.2016 по 30.11.2024 рік? нараховано за послуги в сумі 65883,48 грн. Сплачено 21339,11 грн., субсидія 9718,57 грн. Отже, заборгованість за період з 01.11.2016 по 30.11.2024 рік? ? складає 34588,39 грн., що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

До позовної заяви був доданий розрахунок суми заборгованості по особовому рахунку № № НОМЕР_1 ? ?у вигляді роздруківки особового рахунку відповідачів, в якому зазначені нарахування окремо по кожній складовій наданих послуг, а саме: вартість опалення,? ? ГВП і т.п.. Також в зазначеному розрахунку відображені всі здійснені відповідачем за спірний період оплати) та, відповідно сума, що підлягає оплаті з боку відповідачів - заборгованість за надані послуги. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви не суперечить положенням цивільного процесуального законодавства України, адже нормами ЦПК не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості.? ?

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачі не спростували наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст.12,13 ЦПК України.

Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку.

Доказів надходження заперечень з боку споживачів на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, постачання теплової енергії на адресу Концерну в установленому порядку не надано.

З огляду на те, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги відповідачами не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачами було здійснено заходи по повному погашенню заборгованості, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог.

Статтями 78, 79 ЦПК України якими передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, а індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ч. 3 ст. 9, п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

При цьому, згідно з п.п. 29, 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, які діяли до 01.05.2022 року, у споживача є право, а у надавача послуг кореспондуючий обов`язок, зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з фактичного місця проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Крім того відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21липня 2005року №630 , централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Також, відповідно до абзацу 2 пункту 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження.

Зазначена норма закону виключає право на не оплату вартості такої комунальної послуги, як постачання теплової енергії.

Частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що надавач послуг має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у цій квартирі. При цьому, позивач має право вимагати виконати обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг разом від всіх осіб, які зареєстровані в квартирі, або від однієї особи.

Таким чином, для того, щоб відступити від правила по замовчуванню щодо наявності у особи, місце проживання якої законно зареєстровано у квартирі, в якій надаються комунальні послуги, обов`язку по їх оплаті, така особа має подати надавачу послуг відповідну заяву з доказами, що підтверджують її відсутність в такому житлі, що за обставин цієї справи не мало місця та відповідачами у відзиві не спростовується. В протилежному випадку у надавача послуг є законні підстави виставляти вимогу про їх оплату усім особам, місце проживання яких зареєстровано у квартирі, що відповідатиме приписам ст. ст. 64, 156 ЖК України

Твердження відповідачів щодо не користування наданими позивачем послугами суд вважає неприйнятними, оскільки матеріали справи не містять даних на час вирішення спору щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на відмову від користування послугами Концерну. Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останніми не надано.

Також відповідачі не надала суду доказів того, що вони зверталися до позивача із заявами, в яких повідомляли про факт свого непроживання у вказаній квартирі у спірний період. Крім того, тимчасова відсутність за місцем реєстрації не звільняє споживача від сплати комунальних послуг, зокрема теплової енергії.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі зареєстровані у квартирі у АДРЕСА_1 по теперішній час,? в яку надав послуги позивача, відтак в силу наведених вище норм Закону несуть відповідальність за зобов`язаннями з оплати послуг з централізованого опалення та постачання теплової енергії, постачання гарячої води і? ? відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги»на них покладено обов`язок по оплаті наданих послуг, нарахованих за адресою їх реєстрації.

До того ж, відповідачі залишилися зареєстрованою за вказаною адресою, питання про зняття з місця реєстрації ними не порушувалося, тобто фактично зберігають за собою право на проживання у ньому.

Отже, доводи відповідачів, що вони не проживають за місцем реєстрації не спростовує їх обов`язку по оплаті наданих послуг.

Щодо доводів відповідачів про неможливість стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги під час воєнного стану, то суд зазначає таке.

? ?Постановою КМ України від 05.03.2022 № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану»установлено, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється зокрема стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).

Отже постановою, забороняється стягувати із громадян заборгованість за житлово-комунальні послуги, утворену після 24 лютого 2022 року, в тому випадку, якщо громадянин надав виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги.

? ? Водночас, з урахуванням приписів пункту 6 частини 1 статті 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги», який надає право споживачам на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг, - зазначені приписи не стосуються комунальної послуги з постачання теплової енергії, оскільки навіть при відсутності споживача у приміщенні, його домівка (житлове приміщення чи квартира) опалювалися (послуга з постачання теплової енергії надавалася).

Таким чином, обов`язковою до сплати незалежно від проживання є послуга з постачання тепла (опалення).

Докази про те, що відповідачі надали позивачу у паперовій або електронній формі довідку про взяття їх на облік як внутрішньопереміщених осіб або документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України) у відповідний період часу у спірний період (з 01.11.2016 по 30.12.2024), до суду надані не були.

Тим більше, місто Запоріжжя не входить до списку включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, а є територією можливих бойових дій.

Цей Закон інших підстав для можливості неоплати вартості комунальних послуг не передбачає, внаслідок чого суд не бере до уваги посилання відповідачів на відсутність фактичного їх проживання у квартирі, за якою надаються послуги позивачем. Отже, заперечення відповідачів щодо відсутності підстав нарахування позивачем заборгованості після 24.02.2022 року, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до боржника, після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст.260,261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу Українибуло доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IXрозділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362,559, 681,728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Зазначений закон набрав чинності 17.03.2022.

Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2»в Україні встановлено карантин з 12.03.2020 року, який діяв до 30.06.2023, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину.

Крім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно ізЗаконом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

Крім того, з 24.02.2022 року і по даний час триває воєнний стан, на період дії якого також продовжено, зокрема, і строки позовної давності. Лише із набранням чинності Законом України від 14.05.2025 року №4434-IX "Про внесення змін до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", а саме, 04.09.2025 року (через три місяці з дня, наступного за днем опублікування цього Закону), відновився перебіг строків позовної давності, які діяли до введення воєнного стану.

З позовом до суду Концерн «МТМ» звернувся 28.05.2025 року.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Разом із тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, який не спростовано відповідачами у цій справі належними та допустимими доказами, відповідачі протягом спірного періоду здійснювали певні платежі на надані позивачем послуги, які перевищували розмір нарахованих їм платежів, що свідчить про вчинення відповідачами дій, які вказують на визнання ними боргу.

Так, у грудні 2018 року позивачем було нараховано до сплати за опалення 1506,57 грн. ГВП 322,87 грн, відповідачами сплачено за надані послуги опалення 3901,11грн., за постачання гарячої води? ? нараховано 1448,65 грн.? ?У? ? листопаді 2019 року позивачем було нараховано до сплати за ГВП 0,00 грн. сплачено відповідачами 552,20 грн. Аналогічно здійснено оплати відповідачами у січні 2020 року, березні 2020, квітні 2020, грудні 2020, березні 2021, квітні 2021, травні 2021 р. З травня 2021 року платежі відповідачами не здійснювалися.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

З огляду на викладені обставини, суд доходить до висновку, що у даному випадку підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» відсутні, оскільки у період з 01.11.2016? ?по 30.11.2024 року? ?цей строк переривався неодноразово, оскільки відповідачами вчинялися дії, які свідчили про визнання ними боргу перед позивачем, зокрема проводилися оплати, розмір яких перевищував розмір нарахованих позивачем за відповідний місяць платежів.

За таких обставин, позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення заборгованості є законними та обґрунтованими, а відтак їх слід задовольнити у повному обсязі.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4,5,12, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268,274 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ :

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, задовольнити.

Стягнути? з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 солідарно на користь Концерну «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (Україна, 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд.137) заборгованість з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) за період з 01.11.2016 р. по 30.11.2024 р. на загальну суму 34 588,39 грн. (тридцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят вісім гривень 39 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 на користь КОНЦЕРНУ «МІСЬКІ ТЕПЛОВІ МЕРЕЖІ» (Україна, 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку «Азов», буд.137) судовий збір у розмірі 2422,40 грн у рівних частках по 1211,20 грн. з кожного відповідача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з вручення копії рішення.

Відповідно ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.01.2026 року.

Суддя Ю.В. Апаллонова