КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3650/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Григораш Катерини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року адвокат Григораш К.М. від імені та в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Разом з позовною заявою адвокат Григораш К.М. подала заяву про забезпечення позову у зазначеній справі.

Заяву мотивувала тим, що відповідачка у добровільному порядку не виконала зобов`язання за договором позики від 12 серпня 2025 року перед позивачами на суму 30700 доларів США, нею не вживались будь-які заходи щодо погашення заборгованості.

Позивачі переконані, що відповідачка ухиляється від виконання договору позики та вважають, що надалі вона зможе ухилятись від виконання рішення суду, в тому числі і шляхом відчуження власного майна (рухомого - у вигляді наявних грошових коштів на банківських рахунках, так і нерухомого майна), за рахунок якого вимоги позивачів можуть бути задоволені.

Зазначила, що наявність у власності відповідачки нерухомого майна підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11 вересня 2025 року № 443103525.

На підставі викладеного просила суд:

накласти арешт на всі об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності ОСОБА_3 (на все нерухоме майно) та заборонити будь-які дії щодо відчуження нерухомого майна, зокрема на належну відповідачці 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106;

накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_3 розміщених на всіх (будь-яких) банківських рахунках, в сумі, рівній сумі позовних вимог щодо стягнення боргу - в сумі 30700 доларів США.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Григораш К.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що з урахування тих обставин, що відповідач ухилився від виконання договору позики на підставі виданої розписки, не повернув в строк грошові кошти, у відповідача наявна можливість ухилення в подальшому від виконання законного рішення суду, в тому числі і шляхом відчуження власного майна (рухомого - у вигляді наявних грошових коштів на банківських рахунках, так і нерухомого майна), за рахунок якого вимоги позивачів можуть бути задоволені.

Відповідач є обізнаною щодо наявності у неї заборгованості та порушення нею укладеного договору позики на користь позивачів, однак досі не здійснила повернення коштів, що свідчить про її намір ухилитись від повернення коштів та не здійснювати виконання рішення суду у разі задоволення позовної заяви.

Наявність нерухомого майна у відповідача, зокрема було встановлено згідно інформаційної довідки №443103525 від 11.09.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Будучи власником частки такого нерухомого майна, відповідач має беззаперечну можливість здійснити його відчуження, з огляду на необмежене право щодо розпорядженням майном у разі незастосування заходу забезпечення позову - з метою ухилення виконання рішення суду у разі задоволення позовної заяви.

Таким чином, наведеним вище підтверджується достатня імовірність утруднення виконання або невиконання у разі задоволення позовної заяви, та невжиття заходів забезпечення позову.

У зв`язку з чим позивачами вбачається за доцільне здійснення забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно відповідача, зважаючи на суму позовних вимог.

Крім того, в заяві про забезпечення позову зазначалось про необхідність здійснити накладення арешту на грошові кошти відповідача, що розміщені на всіх банківських рахунках відповідача - в межах суми позовних вимог, зважаючи що позовна вимога заявлена саме щодо стягнення грошових коштів з відповідача.

Відомості про наявність грошових коштів для забезпечення вимог відповідача перед позивачами є невідомими позивачам у зв`язку тим, що такі відомості є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційною), внаслідок чого позивачі просили здійснити накладення арешту на грошові кошти на будь-яких рахунках відповідача.

З цього приводу представник апелянта зазначала, що сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача є співмірним з позовними вимогами, сприятиме позивачам в можливості захистити свої права та інтереси шляхом забезпечення належного виконання рішення в разі задоволення позову.

Дії відповідача свідчать про її недобросовісну поведінку, як учасника цивільного обороту. Тому є достатні підстави для вжиття судом заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти відповідача, а невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись до суду.

Крім того, неповернення відповідачем в установлений строк отриманих коштів підтверджує недобросовісність відповідача та викликає обґрунтовані сумніви щодо належного виконання нею зобов`язання. Єдиним джерелом погашення існуючої заборгованості є нерухоме майно та грошові кошти, що є у власності відповідача, а у разі залишення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в силі, фактичне виконання судового рішення суду буде залежати в тому числі і від наявності такого нерухомого майна у власності відповідача, а його відчуження може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивачів про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що представником заявників не долучено до позовної заяви доказів на підтвердження ринкової вартості на належної відповідачці 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106, крім цього відсутні докази наявності у її власності іншого нерухомого майна. Також не надано інформації щодо рахунків, які належать відповідачці, та в яких саме банківських установах, що не дозволяє визначити порядок виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звертаючись з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просили:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, оформленим у вигляді розписки від 12.08.2025 року у розмірі 15 350 доларів США;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики, оформленим у вигляді розписки від 12.08.2025 року у розмірі 15 350 доларів США.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову представник позивачів зокрема зазначав, що відповідач ухилився від виконання договору позики на підставі виданої розписки, не повернула в строк грошові кошти, у відповідача наявна можливість ухилення в подальшому від виконання законного рішення суду, в тому числі і шляхом відчуження власного майна (рухомого - у вигляді наявних грошових коштів на банківських рахунках, так і нерухомого майна), за рахунок якого вимоги позивачів можуть бути задоволені.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має у власності 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень п. 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року в справі №905/448/22, а також були закріплені, зокрема і у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2023 року в справі № 910/8671/22, від 27 квітня 2023 року в справі № 916/3686/22, від 09 квітня 2024 року в справі № 917/1610/23, від 04 жовтня 2024 року в справі № 913/289/24, від 07 жовтня 2024 року в справі №908/1291/24 та інших.

З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду в даній справи є вимога позивачів про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості в загальному розмірі 30 700 доларів США.

Зважаючи на те, що позов має майновий характер, між сторонами дійсно виник спір, зокрема, щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в розмірі 30 700 доларів США, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження майна на користь третіх осіб, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів зазначає, що 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Висновки суду першої інстанції як підставу для відмови у задоволенні заяви в частині накладення арешту на 1/3 частки квартири те, що представником заявників не долучено до позовної заяви доказів на підтвердження ринкової вартості на належної відповідачці 1/3 частки квартири, суд апеляційної інстанції вважає, помилковими, оскільки такі докази не є вирішальними при вирішенні питання забезпечення позову.

У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири, яка належить відповідачці на праві спільної часткової власності.

За таких умов, враховуючи необхідність під час вжиття заходів забезпечення позову дотримуватись вимог щодо розумності, обґрунтованості та співмірності виду забезпечення позову, зазначеного у заяві, з заявленими вимогами, та збалансованості інтересів учасників справи, слід дійти висновку, що для забезпечення виконання можливого судового рішення у цій справі доцільним та достатнім буде вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належну ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що заборона відчуження вказаного майна ніяким чином не обмежує відповідача в праві користування майном, обмеження стосується лише права відчуження даного майна на час розгляду спору судом.

Відмовивши у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 розміщених на всіх (будь-яких) банківських рахунках в сумі, рівній сумі позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачів не надано інформації щодо рахунків, які належать відповідачці, та в яких саме банківських установах де відкриті відповідні рахунки.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № б/н (провадження № 61-16635ав20), від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23) та від 31 травня 2024 року у справі № 753/11003/20 (провадження № 61-6961ск24).

Крім того, не зазначення стороною позивача чіткої інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачці, у яких саме банківських установах, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на грошові кошти, оскільки, з врахуванням вимог законодавства про банки та банківську діяльність, така інформація не є у загальному доступі, становить банківську таємницю, відповідно не може бути надана заявником.

Отже, суд апеляційної інстанції враховуючи правові висновки Верховного Суду, предмет та підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів приходить до висновку про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 , розміщених на всіх (будь-яких) банківських рахунках ОСОБА_3 в сумі, пропорційній позовних вимог щодо стягнення боргу в розмірі 30 700 доларів США.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що накладення арешту на все нерухоме майно боржника буде не співмірним з заявленими позивачами майновими вимогами, з урахуванням забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частини квартири та грошові кошти в межах розміру ціни позову. А тому в цій частині необхідно відмовити у задоволенні заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано повністю відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Григораш Катерини Михайлівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на належну ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 106.

Накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_3 , розміщених на всіх (будь-яких) банківських рахунках ОСОБА_3 в сумі, пропорційній позовних вимог щодо стягнення боргу в розмірі 30 700 доларів США.

В іншій частині вимог заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягувач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Боржник: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Повний текст постанови складено «22» січня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко