ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/861/26 Справа № 202/2834/25 Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал"

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 04 серпня 2025 року у складі судді Авраменка А.М.

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 06 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №98927212, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5171,88 грн. на строк 731 день, зобов`язавшись його повернути в порядку, строки та на умовах, визначених цим кредитним договором.

25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" було укладено договір відступлення прав вимоги №GL1N426202/1, за умова якого АТ «Банк Форвард» відступило ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" право грошової вимоги до боржників.

Таким чином, ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у розмірі 90026,36 грн., з яких: 45550,96 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 24142,37 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 20333,03 грн. - комісія, яку позивач просить стягнути на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виконання кредитодавцем своїх договірних зобов`язань із надання відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картку, наявності непогашеної кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у заявленому до стягнення розмірі, а також доказів набуття позивачем в порядку відступлення прав вимоги до відповідача на стягнення кредитної заборгованості саме за кредитним договором.

Не погодившись з рішення суду, ТОВ "ФК "Кредит-Капітал" звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. Вказує, що на підтвердження вимог позову надані належні та допустимі докази, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Окрім того, суд першої інстанції не звернув належної уваги, що згідно виписок по рахунку та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 було здійснено часткове добровільне виконання умов кредитного договору шляхом часткового погашення заборгованості, що підтверджує видачу банком кредитних коштів та узгодження щодо нарахування процентів, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими. Суд першої інстанції не звернув уваги на надані належні докази на підтвердження переходу права грошової вимоги від первісного кредитора до нового та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 06 серпня 2012 року між ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №98927212, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредиту в розмірі 5171,88 грн. строком на 731 день, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути такий кредит до 07 серпня 2014 року згідно графіку повернення кредиту, сплативши 0,01% річних за користування кредитом, а також щомісячну комісію в розмірі 77,58 грн., орієнтовна сукупна вартість кредиту становить 1862,57 грн.

Умовами договору передбачена можливість відкриття кредитодавцем позичальнику рахунку № НОМЕР_1 із встановленням на ньому кредитного ліміту в розмірі не більше 16000,00 грн. строком на 60 місяців та видачею картки, з обов`язком позичальника сплатити за користування таким кредитом 55% річних, що підтверджується копіями заяв, анкети, графіку платежів, довідки про умови кредитування, заяви на відкриття поточного рахунку.

Кредитодавець виконав свої договірні зобов`язання в частині надання кредиту лише на суму 5171,88 грн, що підтверджується копією замовлення покупця, копією видаткової накладної.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних належних доказів надання кредитодавцем відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, зокрема, відсутні докази відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , встановлення кредитного ліміту, видачі картки для користування таким рахунком та лімітом.

На підтвердження позову суду надано копії розрахунку заборгованості за кредитним договором №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_2 , договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року з копіями витягів з реєстру боржників.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України).

За змістом положень статей 202, 205, 207, 626, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом положень статей 512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №645/5557/16-ц).

У цивільному судочинстві діє принцип змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо позивач не доводить належним чином обґрунтованість своїх вимог, суд не може задовольнити його позов, оскільки це суперечило б принципам справедливості та законності. Недоведеність позовних вимог може виражатися у відсутності достатніх доказів, неналежних доказах, або у нездатності позивача переконати суд у достовірності наданих доказів.

У відповідності до вимог ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Звертаючись із даним позовом до суду та посилаючись на виникнення у відповідача кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у заявленому в позові розмірі, а також на набуття в порядку відступлення прав вимоги позивачем прав вимоги до відповідача на стягнення заявленої до стягнення кредитної заборгованості, позивач надав суду в якості доказів таких обставин копії розрахунку заборгованості за договором кредиту №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою №101486803 від 12 листопада 2012 року, виписки по особовим рахункам за угодою № НОМЕР_2 , договору №GL1N426202/1 відступлення прав вимоги від 25 липня 2024 року з копіями витягів з реєстру боржників.

Разом з тим, такі докази, з огляду на їх зміст, фактично стосуються іншого договору (відрізняється номер та дата укладення), ані ж той, заборгованість за яким позивач просив стягнути з відповідача. Інших доказів, які б підтверджували наявність у відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, а також його виконання кредитодавцем в частині встановлення кредитного ліміту, позивачем не надано, а твердження про те, що кредитний договір №98927212 від 06 серпня 2012 року став обліковуватись як кредитний договір №101486803 від 12 листопада 2012 року не підтверджені жодними доказами.

Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду позивач у своєму позові виклав обставини, якими обґрунтовував свої позовні вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування, просили розглянути справу у їх відсутність, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виконання кредитодавцем своїх договірних зобов`язань із надання відповідачу кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на картку, наявності непогашеної кредитної заборгованості за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року у заявленому до стягнення розмірі, а також доказів набуття позивачем в порядку відступлення прав вимоги до відповідача на стягнення кредитної заборгованості саме за кредитним договором №98927212 від 06 серпня 2012 року, а тому заявлені вимоги позову є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження позову надані належні та допустимі докази, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, є безпідставними, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги, що згідно виписок по рахунку та приведеного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 було здійснено часткове добровільне виконання умов кредитного договору шляхом часткового погашення заборгованості, що підтверджує видачу банком кредитних коштів та узгодження щодо нарахування процентів, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими, колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставними, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И А Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кредит-Капітал" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 04 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна