Єдиний унікальний номер справи № 372/1787/24
Провадження №22-ц/824/381/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гунько Ірина Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорнєй Віта Володимирівна, про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, скасування державної реєстрації на земельні ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2250 га, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти, на підставі посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. договору купівлі-продажу від 07.02.2011 року, який зареєстрований за реєстровим № 329.

Позивач придбав вказану земельну ділянку у ОСОБА_3 , якому вона належала на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №427293, виданого Головою Української міської ради та відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області 13 вересня 2010 року на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12 серпня 2010 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №68.

На виконання вимог закону та маючи намір зареєструвати належну йому на праві власності земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав та в Державному земельному кадастрі, ведення якого розпочато з моменту набрання чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» з 01.01.2013 року, позивач уклав договір №94-ТД від 15.12.2023 року з ФОП ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка була складена ФОП ОСОБА_4 у 2023 році.

07 лютого 2024 року від державного кадастрового реєстратора Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області позивачем було отримано рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 до Державного земельного кадастру з підстав перетину ділянки з кадастровим номером :04:023:0077 з ділянками :04:023:0098 та :04:023:0101 з площами співпадіння по 50% кожна. Між тим, позивач, як власник земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077, волю на відчуження цієї земельної ділянки не виявляв, жодного відповідного рішення з цього приводу не існує.

Після отримання зазначеного рішення Відділу Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області, позивач звернувся до власника сусідньої земельної ділянки ОСОБА_5 (кадастрові номери земельних ділянок :04:026:0068 та :04:023:0076) і ознайомившись з копією матеріалів судової справи № 372/4752/21 дізнався, що 02 червня 2014 року Головним управлінням Держземагенства у Київській області було прийнято Накази про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність від 02.06.2014 року.

Так, земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0098 площею 0,1125 га для індивідуального садівництва згідно Наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014 року була передана у власність ОСОБА_6 , а земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0101 площею 0,1125га для індивідуального садівництва згідно Наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014 року була передана у власність ОСОБА_7 .

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22.03.2024 року та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.03.2024 року вказані земельні ділянки були зареєстровані в Державному земельному кадастрі 14.04.2014 року відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складеного «Обухівським» районним відділом «Центр ДЗК» від 10.04.2014 року.

Таким чином, повне співпадіння меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077 з ділянками :04:023:0098 та :04:023:0101 підтверджено даними Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва 8 громадянам (у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, Державним актом про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 від 13 вересня 2010 року, а також Висновком і Рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) про земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 до Державного земельного кадастру від 07.02.2024 року.

На підставі матеріалів судової справи №372/4752/21, рішення про відмову в державній реєстрації, інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 371095806 від 22.03.2024 року та 371096212 від 22.03.2024 року вбачається, що кінцевим власником земельних ділянок з кадастровими номерами :04:023:0098 та :04:023:0101 на даний час є ОСОБА_1

03.07.2020 року та 28.07.2020 року приватними нотаріусами Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та Гунько І.І. посвідчено договори купівлі-продажу земельних ділянок за кадастровими номерами :04:023:0101, :04:023:0098, про що були внесені записи про речове право до державного реєстру речових прав.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :04:023:0098 та :04:023:0101, межі яких повністю перетинаються з земельною ділянкою ОСОБА_2 з кадастровим номером :04:023:0077, набуті у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі наказів начальника Головного управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014 року при наявності не припиненого права власності на них, яке зареєстроване за позивачем.

Порушення прав позивача виникло внаслідок відсутності даних внесення Головним управлінням Держземагенства в Київській області, правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру у Київській області, відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомостей про межі земельної ділянки до Державного земельного кадастру, в тому числі, на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 цього Закону, при їх формуванні.

Кадастровий номер земельної ділянки :04:023:0077, яка належить позивачу на праві власності, не скасований, але цій земельній ділянці органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, незаконно присвоєно інші кадастрові номери.

Таким чином, маючи достовірні дані про власника земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077, її межі розташування, всі інші відомості щодо цієї земельної ділянки, Головним управлінням Держземагенства у Київській області громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 безпідставно надані у власність земельні ділянки з присвоєнням інших кадастрових номерів та здійснено 14.04.2014 року державну реєстрацію цих земельних ділянок.

Крім того, Головне Управління Держгеокадастру у Київській області при прийнятті наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_6 з кадастровим номером :04:023:0098, ОСОБА_7 з кадастровим номером :04:023:0101, змінило їх цільове призначення, а саме, з земель комунальної власності на землі сільськогосподарського призначення державної власності.

Присвоєння у 2014 року кадастрових номерів Головним управлінням Держземагенства в Київській області та видалення з Державного земельного кадастру (перенесення в архівний шар) відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 призвело до реєстрації речових прав за іншими особами на новостворені земельні ділянки з іншими кадастровими номерами та цільовим призначенням, що унеможливлює відновлення (повторне внесення) у Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 а, отже, зумовило прийняття державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) про земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 до Державного земельного кадастру від 07.02.2024 року.

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0077 вибула з власності її законного володільця ОСОБА_2 поза його волею, та передана у власність іншим особам завдяки зміні їх кадастрових номерів, зміні цільового призначення земель на підставі наказів Головного Управління Держземагентства у Київській області від 02.06.2014 року за відсутності волевиявлення власника земельних ділянок - ОСОБА_2 , що не можна визнати законним і обґрунтованим.

Ураховуючи зазначене позивач просив суд:

- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2250га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, с. Плюти кадастровий номер :04:023:0077 в координатах, межах та конфігурації, що була передана відповідно до рішення 59 сесії Української міської ради Обухівського району Київської області від 12.08.2010 року ОСОБА_3 ;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (Державному реєстрі прав) державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:023:0098, номер запису про право власності №37516229 від 28.07.2020 року; :04:023:0101, номер запису про право власності №37151216 від 03.07.2020 року з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровим номером :04:023:0098, з кадастровим номером :04:023:0101;

- скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням кадастрових номерів земельних ділянок :04:023:0098 площею 0,1125 га для індивідуального садівництва та :04:023:0101 площею 0,1125 га для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада. Судові витрати покласти на відповідача.

03 квітня 2024 року місцевим судом винесено ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, накладено арешт на спірні земельні ділянки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2024 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 01.11.2024 року відповідач подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував чинних рішень попередніх судів та законність дій Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо передачі земельних ділянок у 2014 році, обравши невірний спосіб захисту позивача, поєднуючи віндикаційні та негаторні вимоги; суд помилково вважав відповідача недобросовісним набувачем майна, ігноруючи фактичну правомірність придбання земельних ділянок ОСОБА_1 та порушив право відповідача, який є добросовісним набувачем, на мирне володіння майном; апелянт посилався на непропорційність втручання держави у право мирного володіння майном; суд не врахував строки позовної давності та можливості позивача звертатися за відшкодуванням до держави. Тим самим, на думку апелянта, рішення суду першої інстанції є незаконним, безпідставним і таким, що не відповідає принципам справедливості та верховенства права.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Просив скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою місцевого суду від 03.04.2024 року щодо земельних ділянок відповідача ОСОБА_1 , вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

02 січня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

04 лютого 2025 року в судовому засіданні Київського апеляційного суду надійшло усне клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 про зупинення провадження у справі.

10 лютого 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшла заява про долучення до клопотання про зупинення провадження у справі судового рішення Великої палати Верховного Суду.

16 та 23 квітня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

23 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшло заперечення на додаткові пояснення відповідача від 16.04.2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року апеляційне провадження у справі зупинено до завершення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 911/906/23.

22 вересня 2025 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційне провадження відновлено.

У судове засідання, призначене на 29 січня 2026 року, з`явилися представник позивача ОСОБА_10 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, та представник відповідача ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи у судове засідання 29 січня 2026 року не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0077 площею 0,2250 га, яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти, яку він придбав у ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л.В. 07.02.2011 р. за реєстраційним номером №329. (а.с.142-145 т.1)

Право власності на вказану земельну ділянку позивача підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЛ №427293, виданого Головою Української міської ради та відділом Держкомзему у м.Українка Обухівського району Київської області 13 вересня 2010 року на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12 серпня 2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №68. (а.с.139-141 т.1)

10.06.2010 року п`ятдесят сьомою сесією Української міської ради п`ятого скликання було ухвалено рішення за порядковим номером 32 в протоколі засідання сесії «Про надання дозволу гр. ОСОБА_11 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,25га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в с. Плюти з подальшою передачею у власність». (а.с.109 т.1)

На підставі вищевказаного рішення Української міської ради, ТОВ «ГЕОЗЕМІНВЕСТ» у 2010 році розробив та погодив у визначеному законом порядку Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 18-ти громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області за №100 від 15.07.2010 року та переданий на зберігання до Відділу Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області за №2010 МФ 13 КИОБ 000112, в тому числі і земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,2250га. (а.с.70 т.1)

12.08.2010 р. п`ятдесят дев`ятою сесією Української міської ради п`ятого скликання було ухвалено рішення за порядковим номером 48 в протоколі засідання сесії «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 18-ти громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області». (а.с.110 т.1)

П.2. зазначеного рішення було вирішено передати у власність 18-ти громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області згідно списку. Серед громадян, яким було передано у приватну власність земельні ділянки, під номером 5 Додатку до рішення п`ятдесят дев`ятої сесії Української міської ради від 12.08.2010 р. зазначено гр. ОСОБА_3 . (а.с.112 т.1)

Згідно рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010 р., гр. ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:023:0077 площею 0,2250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в с. Плюти серії ЯЛ №427293від 13 вересня 2010 року, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №68 (а.с.140-141 т.1).

Факт належності земельної ділянки ОСОБА_11 , який продав її ОСОБА_2 , факт правомірності державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 площею 0,2250 га в установленому законом порядку за гр. ОСОБА_3 на момент її відведення згідно Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 18-ти громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області 2010р., складеного ТОВ «ГЕОЗЕМІНВЕСТ», було встановлено Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 квітня 2019 року по справі № 1018/3822/12, яке було залишене без змін Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року та Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року, а також опосередковано Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02.08.2022р. по справі № 372/4752/21, яке було залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2023р. та Ухвалою Верховного Суду від 30.03.2023р. (в частині неправомірних дій Головного управління Держгеокадастру в м. Києві та Київській області щодо присвоєння нових кадастрових номерів та передачі земельних ділянок, які були відведені згідно Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 18-ти громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області).

Зокрема Верховним Судом у Постанові від 10 лютого 2021 року у справі №1018/3822/12 було встановлені наступні фактичні обставини:

«…Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12 серпня 2010 року рішенням 59 сесії 5 скликання Української міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 3,5696 га у власність 18 громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд на території с. Плюти в межах Української міської ради Обухівського району Київської області, що підтверджується копією рішення.

На підставі вказаного рішення Української міської ради від 12 серпня 2010 року ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 отримали державні акти на право власності на земельну ділянку. Вказаним земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери - :04:023:0076-0087 та :04:057:0046-0048…. (а.с.188 т.1)

…Відмовляючи у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2018 року у цій справі, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки як на час прийняття Українською міською радою оспорюваних рішень від 12 серпня 2010 року про розпорядження спірною землею загальною площею 3,5696 га, так і на час розгляду справи судом, розташовані за межами с. Плюти, яке перебуває у віданні Української міської ради Обухівського району Київської області, водночас посилаючись на той факт, що згідно з актом від 15 вересня 2014 року збільшені рішенням Київської обласної ради від 15 квітня 2005 року № 254-23-ІV межі зазначеного населеного пункту в розмірі 394,00 га закріплені а натурі (на місцевості) межовими знаками та передано їх на зберігання…. (а.с.196 т.1)

…Як встановлено в судовому засіданні спірні земельні ділянки передані у власність відповідно до рішення Української міської ради згідно до розроблених проектів землеустрою. При розробці проектів землеустрою жодних невідповідностей норм земельного законодавства органами державної влади та місцевого самоврядування не встановлено. Крім того, органами державної влади, які повинні здійснювати контроль за діяльністю щодо передачі земель у державну власність не надано оцінки діям відділу Держкомзему у м. Українка, який протягом короткого часу дав протилежну інформацію щодо розташування спірних земельних ділянок, а саме: 23 липня 2010 року та 30 листопада 2010 року...» (а.с.201 т.1)

Отже вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджено законність набуття ОСОБА_3 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077.

15.12.2023 р. позивач ОСОБА_2 уклав договір №94-ТД про виготовлення технічної документації з ФОП ОСОБА_4 (а.с.224-25 т.1)

ФОП ОСОБА_4 було складено Технічну документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 код - 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти :04:023:0077.

Розробником документації 31.01.2024р. було подано заяву ЗВ-024 про внесення відомостей (змін до них) про земельну ділянку кадастровий номер :04:023:0077 до Державного земельного кадастру в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2011р. №835 із змінами та доповненнями.

З копії Рішення №РВ-024 від 07.02.2024 р. про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру вбачається, що Державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області Сушко М.Г. було розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 05.02.2024 р. реєстраційний номер ЗВ-024, виявлено, що відбувся перетин ділянок з ділянкою :04:023:0098, площа співпадає на 50%, перетини ділянок з ділянкою :04:023:0101 площа співпадає на 50%. (а.с.226 т.1)

Як зазначено в позовній заяві позивач, який є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077, її не відчужував, право власності позивача на земельну ділянку не припинено.

Крім того в позовній заяві зазначено, що після виявлення факту накладення земельних ділянок відповідача на ділянку позивача згідно Рішення № РВ-024 від 07.02.2024р., від власників суміжних земельних ділянок позивач дізнавсь про судову справу № 372/4752/21 та факт прийняття 02 червня 2014 року Головним управлінням Держземагенства у Київській області Наказів про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність від 02.06.2014р.

Земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0098 площею 0,1125га для індивідуального садівництва згідно Наказу Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1382/15-14 від 02.06.2014р. була передана у власність гр. ОСОБА_6 . Крім того, земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0101 площею 0,1125га для індивідуального садівництва згідно Наказу Головного управління Держземагентства у Київській області №10-1382/15-14 від 02.06.2014р. була передана у власність гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с.116-117 т.1)

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22.03.2024р. та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-024 від 22.03.2024р. земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0101 була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14.04.2014р. відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складеного «Обухівським» районним відділом «Центр ДЗК» ОСОБА_26 від 10.04.2014р. (а.с.227-238 т.1)

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22.03.2024р. та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-024 від 22.03.2024р. земельна ділянка з кадастровим номером :04:023:0098 була зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14.04.2014р. відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, складеного «Обухівським» районним відділом «Центр ДЗК» ОСОБА_26 від 10.04.2014р.

Повне співпадіння меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077 з ділянками :04:023:0101 та :04:023:0098 підтверджено даними Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального садівництва 8 громадянам (в частині придбаних гр. ОСОБА_1 земельних ділянок, які були передані гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ) в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, Державним актом про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0077 серії ЯЛ №427293 від 13.09.2010 р., а також Рішенням №РВ-024 від 07.02.2024р. державного кадастрового реєстратора Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Сушко М.Г. про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру в зв`язку з наявністю перетинів ділянки з кадастровим номером :04:023:0077 з ділянками :04:023:0101 та :04:023:0098 з площами співпадіння 50% кожна.

Згідно з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 371095806 від 22.03.2024р. власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0101 є ОСОБА_1 .

03.07.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. було посвідчено договір купівлі-продажу за реєстраційним номером №802, згідно якого гр. ОСОБА_1 придбала земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0101 площею 0,1125га для індивідуального садівництва, що підтверджується рішенням приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 52946990 від 03.07.2020р. було внесено запис про речове право 37151216 до Державного реєстру речових прав.

Згідно з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 371096212 від 22.03.2024р. власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0098 є ОСОБА_1 .

28.07.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. було посвідчено договір купівлі-продажу за реєстраційним номером №1997, згідно якого гр. ОСОБА_1 придбала земельну ділянку з кадастровим номером :04:023:0098 площею 0,1125га для індивідуального садівництва, що підтверджується рішенням приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 53342464 від 28.07.2020р. було внесено запис про речове право 37516229 до Державного реєстру речових прав.

Вимогами ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012, яка діяла на момент передачі у власність спірних земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та залишається чинний на теперішній час, визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :04:023:0101 та :04:023:0098, межі яких повністю перетинаються з земельною ділянкою ОСОБА_2 з кадастровим номером :04:023:0077, набуті у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_6 при наявності не припиненого права власності на них позивача ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що позивач є законним власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:023:0077, яка фактично перебуває у незаконному володінні відповідача ОСОБА_1 , тоді як державна реєстрація речового права на суміжні земельні ділянки з кадастровими номерами :04:023:0098 та :04:023:0101 здійснена неправомірно, що створює перешкоди для реалізації права власності позивача; суд установив, що витребування саме спірної ділянки є єдиним ефективним способом захисту прав позивача, і що відповідач не набув майно добросовісно, оскільки його право власності оформлено із порушенням закону; суд дійшов висновку, що задоволення позову відповідає вимогам верховенства права, законності та пропорційності, забезпечує відновлення правового становища, яке існувало до порушення права власності позивача, і є законним та обґрунтованим способом захисту його майнових прав.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторює позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції окремо звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , які стосуються нібито неналежного способу захисту порушеного права власності. Зокрема, апелянт стверджує, що застосування витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння не є належним способом захисту прав власника.

Апеляційний суд не може прийняти цей довід, оскільки вищезгаданий спосіб захисту відповідає встановленій судовій практиці та вимогам цивільного законодавства України. Саме для перевірки цих обставин розгляд апеляційного провадження й був тимчасово зупинений ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року.

Зокрема, 04 лютого 2025 року в судовому засіданні Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_9 про зупинення провадження у справі № 372/1787/24.

10 лютого 2025 року від відповідача надійшла заява про долучення до клопотання ухвали Великої палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 911/906/23, яка стосувалася позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки, припинення речових прав та витребування земельних ділянок.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд має право зупинити провадження у справі за заявою учасника або з власної ініціативи у випадку перегляду у касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах. Оскільки Великою Палатою Верховного Суду розглядалася справа в подібних правовідносинах, яка могла містити правовий висновок, необхідний для вирішення цієї справи, колегія суддів вважала за необхідне зупинити провадження до ухвалення рішення Великою Палатою ВС.

Висновок Великої палати Верховного Суду щодо належності способу захисту шляхом витребування майна підтверджує законність такого способу захисту прав власника. Зокрема, Велика Палата ВС у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 зазначила, що власник майна може витребувати його від останнього набувача незалежно від того, скільки разів майно було відчужене до того, як потрапило у володіння останнього набувача (пункт 86 постанови). Для такого витребування оспорювання попередніх рішень органів державної влади або договорів не є ефективним способом захисту права власника.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов у цій справі, також визнав такий спосіб захисту належним, посилаючись на висновки Верховного Суду України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14. Зокрема, у ній встановлено, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача майна на підставі статей 387 та 388 ЦК України.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (п. 56) зазначено, що формування земельних ділянок їх володільцем, включаючи присвоєння кадастрових номерів та зміну характеристик, не впливає на можливість захисту права власності цивільно-правовим шляхом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при застосуванні норм права суд враховує висновки Верховного Суду щодо практики застосування відповідних норм. Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належності способу захисту права власності шляхом витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки він відповідає вимогам законності, верховенства права та ефективного захисту прав власника.

Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує на принциповому значенні правового висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у справі №?911/906/23, розглянутій касаційним порядком і таким, що набрав законної сили постановою від 03.09.2025 року. З огляду на те, що предметом цього спору, як і в цій справі, були земельні правовідносини, внаслідок яких спірна земельна ділянка втратила свою ідентичність як об`єкт цивільних прав та була включена до нового об`єкта нерухомого майна, колегія суддів тимчасово зупиняла провадження до ухвалення відповідного рішення Великої Палати ВС з метою перевірити, чи є правова позиція цієї інстанції співставною з правовою моделлю, застосованою судом першої інстанції в оспорюваних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові встановила, що правомірним та ефективним способом захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, яка внаслідок об`єднання з іншими земельними ділянками втратила самостійність, є пред`явлення вимог про припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та витребування спірних земельних ділянок у координатах, межах і конфігурації, в яких вони були передані попереднім власникам. Такий спосіб захисту забезпечує відновлення порушених прав та відповідає змісту статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, виходячи з того, що право власності є непорушним і ніхто не може бути незаконно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, реалізація такої вимоги про витребування є можливою лише за умови одночасного припинення речових прав відповідача на новоутворений об`єкт, оскільки без цього судове рішення не може бути підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності позивача на земельні ділянки, що були предметом спору.

Перед Великою Палатою Верховного Суду постало питання визначення правомірного та ефективного способу захисту порушених прав позивача у разі, коли наявні судові рішення про витребування спірних земельних ділянок, але їх виконання ускладнене через об`єднання цих ділянок з іншими земельними ділянками, що належать відповідачу.

Велика Палата ВС дійшла наступних висновків щодо застосування норм права:

«283. Земельна ділянка, яка була об`єднана з іншою ділянкою, проте межі, координати та конфігурація якої відомі, може бути витребувана в порядку статей 387, 388 ЦК України. Проте саме лише судове рішення про витребування такої земельної ділянки, яка до об`єднання існувала не лише як частина земної поверхні, а й як об`єкт цивільних прав в розумінні статті 79-1 ЗК України, не може бути підставою для проведення державної реєстрації права власності позивача на цю ділянку, адже її кадастровий номер скасований, а відповідний розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - закритий.

284. З огляду на подвійний правовий режим земельної ділянки, реалізація основної позовної вимоги про витребування земельної ділянки є можливою винятково за умови одночасного припинення речових прав на новостворену земельну ділянку та скасування її державної реєстрації. Тож правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, що перебуває в чужому незаконному володінні іншої особи, за заявою якої проведено державну реєстрацію нової земельної ділянки, що включає в себе спірну земельну ділянку, є припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування державної реєстрації цієї ділянки та витребування спірної земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана попередньому власнику.

285. Права позивача на витребувані земельні ділянки мають бути відновлені відповідно до ознак, конфігурації та розташування тих земельних ділянок, які були протиправно об`єднані відповідачем з іншими належними йому ділянками, та які як окремі об`єкти цивільних прав припинили своє існування.

286. Витребування спірних ділянок та їх виключення зі складу новоутвореної земельної ділянки не має впливати на права відповідача на ті ділянки, які правомірно належали відповідачу до такого об`єднання. З огляду на баланс інтересів учасників спору саме на відповідача мають бути покладені усі додаткові витрати, пов`язані з поновленням його речового права на інші належні йому земельні ділянки, що підлягатиме новій реєстрації у Державному земельному кадастрі у зв`язку з припиненням його права на новостворену (об`єднану) ділянку.»

Отже, Велика Палата ВС, оцінюючи спірні правовідносини, зазначила, що земельна ділянка, яка була об`єднана з іншою, проте межі, координати та конфігурація якої відомі, може бути витребувана відповідно до статей 387 та 388 Цивільного кодексу України. Водночас, саме судове рішення про витребування такої земельної ділянки, яка до об`єднання існувала як окремий об`єкт цивільних прав та земної поверхні у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, не може слугувати підставою для державної реєстрації права власності позивача, оскільки її кадастровий номер скасований, а відповідний розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закритий.

У зв`язку з подвійним правовим режимом земельної ділянки, реалізація основної позовної вимоги про витребування можлива виключно за умови одночасного припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку та скасування її державної реєстрації.

Отже, правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, яка перебуває у чужому незаконному володінні, є: припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку; скасування державної реєстрації цієї ділянки;витребування спірної земельної ділянки у межах, координатах та конфігурації, що належали попередньому власнику.

Ці правові позиції Великої Палати Верховного Суду підтверджують, що цивільно-правові способи захисту, передбачені статтями 387 і 388 Цивільного кодексу України, є правомірним та ефективним способом захисту порушеного майнового права власника незалежно від того, чи утворено новий об`єкт нерухомого майна у зв`язку з об`єднанням частин первісної земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, який був предметом зупинення провадження у справі, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо належності способу захисту у вигляді витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння не суперечать правовій позиції Великої Палати ВС та відповідають актуальній судовій практиці з подібних правовідносин. У зв`язку з цим апеляційний суд погоджується з висновками першої інстанції щодо правомірності застосування даного способу захисту з урахуванням конкретних обставин справи, оскільки він забезпечує ефективний захист порушених цивільних прав власника земельної ділянки, що втратила самостійність у результаті об`єднання з іншими ділянками.

Окремо колегія суддів апеляційного суду зважає також й на те, що з точки зору колегії суд першої інстанції належним чином вирішив питання щодо строків позовної давності та правильно дійшов висновку про відсутність підстав для їх застосування у даній справі.

Суд обґрунтовано встановив, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки до моменту звернення до суду він не мав підстав вважати, що його право власності порушене або що земельна ділянка вибула з його володіння. Відповідно до положень ст. 256, 257, 261 ЦК України строки позовної давності починаються від моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У даній справі позивач дізнався про необхідність захисту своїх прав лише після отримання Рішення №РВ-024 від 07.02.2024 р. про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, яке вказало на наявність «накладень» земельних ділянок.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про те, що він не оформлював своє право власності у державному реєстрі, не означає, що його право власності припинилося. Позивач фактично володів спірною земельною ділянкою, вважав її своєю власністю та не мав підстав здійснювати додаткові дії щодо державної реєстрації. Лише при спробі внести відомості до реєстру він виявив, що частина його земельної ділянки зареєстрована за іншими особами, що стало підставою для звернення до суду.

Таким чином, встановлені законом строки позовної давності не можуть бути застосовані для відмови у позові. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відлік позовної давності розпочинається лише з моменту фактичного виявлення порушення права позивачем, що відбулося у лютому 2024 року.

Крім того, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції щодо того, що позивач, у разі визнання порушення його прав, має право звертатися за відшкодуванням до держави у порядку, передбаченому ст. 56 Конституції України та ст. 1173 ЦК України, оскільки намагання через суд виправити можливу помилку органів державної влади не може непропорційно перекладати всі негативні наслідки на власника.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими та відповідають вимогам Цивільного кодексу України і практиці Верховного Суду. Вони забезпечують справедливий баланс інтересів сторін та захист права власності позивача без необґрунтованого порушення прав інших осіб.

Щодо доводів апелянта про непропорційність втручання держави у його право на мирне володіння майном колегія суддів зазначає таке.

Оцінка дотримання критерію пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає попереднє встановлення наявності саме державного втручання у право особи на мирне володіння майном та необхідність з`ясування, чи забезпечено при цьому справедливий баланс між інтересами суспільства та правами конкретної особи.

Разом із тим у даній справі спір виник між двома фізичними особами щодо належності права власності на одну й ту саму земельну ділянку. Судове рішення спрямоване на визначення належного власника майна та відновлення порушеного цивільного права однієї особи за рахунок припинення права іншої особи, яке виникло внаслідок помилкових дій органу державної влади при формуванні та державній реєстрації земельних ділянок.

У цьому випадку не йдеться про реалізацію державою владних повноважень з метою задоволення публічного інтересу чи про примусове відчуження майна на користь держави. Держава не набуває спірне майно та не отримує від цього жодної майнової вигоди. Суд, здійснюючи правосуддя, лише вирішує приватноправовий спір між рівними суб`єктами цивільних правовідносин.

За таких обставин відсутній елемент втручання держави у мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки не відбувається протиставлення приватного інтересу особи публічному інтересу держави. Спір стосується визначення належного власника майна, причому обидві сторони посилаються на право приватної власності однакового правового характеру.

Водночас, навіть якщо виходити з того, що ухвалення судового рішення може розглядатися як втручання у розумінні Конвенції, таке втручання ґрунтується на положеннях статей 387, 388 Цивільного кодексу України, є передбаченим законом та спрямованим на відновлення порушеного права власності первісного законного власника.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Serkov v. Ukraine наголосив, що першою вимогою статті 1 Першого протоколу є законність втручання. Справедливого балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden; Brumarescu v. Romania; East/West Alliance Limited v. Ukraine).

У даному випадку залишення спірної земельної ділянки у власності відповідача поклало б такий надмірний тягар саме на позивача, право якого виникло раніше та було порушене. Тому підстави для висновку про непропорційність втручання відсутні.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько