ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 524/6996/23

провадження № 61-11305св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач ? ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гонтаром Валерієм Миколайовичем, на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22 лютого 2024 року у складі судді Предоляк О. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський А. Г., про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування заборони на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що він є сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері відкрилась спадщина на спірну квартиру. При поданні заяви про вступ у спадщину йому стало відомо про те, що 19 грудня 2005 року його мати уклала з його сестрою - ОСОБА_2 договір довічного утримання, предметом якого була передача у власність відповідачу належної на той час матері 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , а взамін відповідач зобов`язувалася надавати його матері матеріальну допомогу та за власний рахунок організувати поховання і встановити невеликий пам`ятник.

Через загальне захворювання на початку 2005 року він набув довічної інвалідності (параліч нижніх кінцівок) та має право на обов`язкову частку у квартирі, де постійно проживає і яка є його єдиним житлом. Укладаючи договір його мати та відповідач знали про вказану обставину, а нотаріус при укладенні договору довічного утримання інформував їх про відповідні вимоги щодо недійсності правочину, тобто його сторони діяли цілком свідомо. Тому вважає цей договір таким, що не відповідає чинному законодавству, оскільки при його укладенні порушенні його права на володіння спірною нерухомістю, права на спадщину після смерті матері, а тому має бути визнаний судом недійним.

ОСОБА_1 просив суд:

визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 19 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовським А. Г., зареєстрований у реєстрі за № 9753;

скасувати заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 2711159, зареєстрований 19 грудня 2005 року об 13:58:40 за № 2711159 реєстратором - приватний нотаріус Веселовський А. Г., підстава обтяження договір довічного утримання 9753 від 19 грудня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г., об`єкт обтяження - квартира 1/2 частка за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Згідно зі статтею 749 ЦК України, з урахуванням частини четвертої статті 334 ПК України, право власності на житло переходить від відчужувана до набувача в момент державної реєстрації договору довічного утримання. З моменту державної реєстрації договору довічного утримання відчужувач (особа, яка потребує утримання) перестає бути власником будинку, квартири. Таким чином, станом на день звернення до суду з позовом - вересень 2023 року ОСОБА_3 (спадкодавець) не була власником спірного майна. На підтвердження вимог про визнання недійсним договору довічного утримання позивач посилався на те, що є заінтересованою особою та має право на оспорювання вказаного договору, оскільки на день укладення договору він проживав у цій квартирі. Разом з тим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які він посилається, а саме, що 1/2 частка спірної квартири, власником якої була ОСОБА_3 , на час укладення договору довічного утримання не була її особистою власністю та, відповідно, право власності на вказану квартиру не входить (повністю або частково) до спадкового майна ОСОБА_3 , право на обов`язкову частку якого би мала непрацездатна дитина - позивач. Квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , а позивач не надав жодного доказу і не встановлено судом, що його законні права порушено, не визнаються та оспорюються. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним, а також похідної вимоги щодо скасування заборони.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції і також зазначив, що право власності на 1/2 частку спірної квартири, що належала відчужувачу ОСОБА_3 , була зареєстрована за ОСОБА_2 як набувачем майна за договором довічного утримання 19 січня 2006 року, а отже позивач має довести суду існування у нього на той час майнового права або інтересу на вказану частку квартири, яка до укладення спірного договору перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Натомість позивач не мав право на належну відчужувачу частку спірної квартири на момент укладення договору довічного утримання від 19 грудня 2005 року, а доводи позивача щодо права на спірне майно як об`єкт спадщини ОСОБА_3 , яка померла через 17 років після укладення оспорюваного договору, не беруться судом до уваги.

На момент укладення договору довічного утримання від 19 грудня 2005 року ОСОБА_1 був повнолітнім, тож встановлена частиною шостою статті 203 ЦК України, на яку посилається позивач, заборона батькам як законним представникам вчиняти правочин, що суперечитиме інтересам їхніх дітей, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Аргументи учасників справи

06 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що через загальне захворювання на початку 2005 року він набув довічної інвалідності (параліч нижніх кінцівок), що підтверджується відповідною довідкою МСЕК, яка наявна в матеріалах справи. Укладаючи договір довічного утримування його покійна мати і відповідач знали про вказану обставину, а нотаріус при укладенні вказаного договору інформував їх про відповідні вимоги щодо недійсності правочину, про що зазначено у преамбулі цього договору, тобто його сторони діяли цілком свідомо. Таким чином, на час укладення договору було порушено його законні права та інтереси, які полягали у його праві на спадщину матері, в тому числі, і на її обов`язкову частку, та право на проживання у cпірній квартирі, оскільки іншого житла, належного йомуна праві власності, немає, чим порушено вимоги статей203, 215 ЦК України.

Позивач має безсумнівний майновий інтерес щодо оспорюваного договору довічного утримання, оскільки відповідач, яка тепер стала єдиним власником цієї квартири, починає вживати заходи щодо його виселення, про що свідчить наявний та нерозглянутий спір між ним та відповідачем (справа № 524/8626/23) щодо вселення до спірної квартири невідомої йому громадянки ОСОБА_4 , якій відповідач надала право розпоряджатись усією житловою площею вказаної квартири. Вказана обставина не зазначалась ним у позові, оскільки вона виникла пізніше, однак свідчить про те, що відповідач розпочала розпоряджатись квартирою без врахування його інтересів.

Розглядаючи логічну, граматичну, філологічну та правову конструкцію частини шостої статті 203 ЦК України слід звернути увагу на те, що наведені у ній особи не охоплюються одним поняттям «дитина», а поділяються на окремі категорії, однією з яких, окрім малолітніх, неповнолітніх, тобто тих, які у розумінні абзацу 1 частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» є власне «дитиною», є і категорія, яка охоплює «непрацездатних дітей», тобто, дітей повнолітніх. Таким чином, він є заінтересованою стороною у цьому спорі, інтерес якої полягає як у обов`язковій частці на спадщину, так і у праві на проживання у квартирі, яка стала власністю відповідача.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 19 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (відчужувач) передала у власність ОСОБА_2 (набувач) 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 та належала їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ ВК Кременчуцької міської ради народних депутатів 20 серпня 2001 року згідно з розпорядженням від 20 серпня 2001 року № 9346/2 та договором про встановлення розміру ідеальних часток в квартирі від 12 жовтня 2005 року. У свою чергу ОСОБА_2 зобов`язалась надавати ОСОБА_3 довічне матеріальне забезпечення у вигляді щорічної грошової виплати в сумі 250,00 грн, одноразової грошової виплати в сумі 1 500,00 грн, у випадку немічності за станом здоров`я або віком забезпечити належний догляд, необхідну медичну допомогу і харчування, а у разі смерті за власний рахунок організувати поховання та встановити невеликий пам`ятник. Договір посвідчений приватний нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. 19 грудня 2005 року та зареєстрований в реєстрі за № 9753.

19 грудня 2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано заборону відчуження 1/2 частки вказаної квартири на підставі договору довічного утримання від 19 грудня 2005 року, реєстраційний номер обтяження 2711159.

19 січня 2006 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 (частка 1/1) на 1/2 частку квартири. Інша 1/2 частка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради від 20 серпня 2001 року та договору про встановлення ідеальних часток від 12 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за реєстровим № 7648.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 .

Після смерті матері, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Ільної Н. О. із заявою про прийняття спадщини, за якою 18 вересня 2023 року заведено спадкову справу № 96/2023.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої «а» групи загального захворювання безстроково.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження

№ 61-20968сво21)).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 викладена така правова позиція: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину (частина перша статті 754 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

Непрацездатність - це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об`єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму або зниженням кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припиненням трудової діяльності, у разі настання якого особа втрачає засоби до існування та потребує матеріального соціального забезпечення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2018 року в справі № 525/216/17-ц).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц вказано, що:

«право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини».

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України).

Тлумачення частини шостої статті 203 ЦК України дає підстави для висновку, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх дітей, як малолітніх і неповнолітніх, так і повнолітніх непрацездатних. До повнолітніх непрацездатних дітей належать, зокрема, особи з інвалідністю.Непрацездатність та наявність порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, як підстава для визнання оспорюваного правочину недійсним має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

У постанові Верховного Суду в складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 461/10750/14 зазначено, що «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Частиною шостою статті 203 ЦК України визначено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом цієї норми закону батькам (усиновлювачам) забороняється вчиняти правочини, що стосуються як конкретного суб`єктивного права, належного малолітнім, неповнолітнім чи непрацездатним дітям (наприклад, права власності на житловий будинок), так і тих їх інтересів, що обумовлюють їх особливий правовий статус (наприклад, неправомірними мають вважатися правочини батьків, що перешкоджають належному вихованню та навчанню дітей). Відповідно до статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Тому правочини батьків, спрямовані на ухилення від виконання цих обов`язків, також мають вважатися неправомірними. Суди встановили, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином ОСОБА_4, з 2008 року є особою з інвалідністю II групи. Разом з тим, судом апеляційної інстанції не встановлено того, що на час укладення договору дарування (08 червня 2012 року) позивач перебував на утриманні свого батька, як непрацездатна повнолітня дитина. Також судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки доводам відповідача про те, що у період з травня 2008 року до лютого 2014 року позивач працював на посаді помічника менеджера у ТОВ «Тавор». Крім того, ухвалюючи оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції помилково керувався нормами, що стосуються права повнолітніх працездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині (стаття 1241 ЦК України), оскільки спірні правовідносини стосуються лише визнання недійсним оскаржуваного договору дарування. Із урахуванням зазначеного, неправильним є висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог та визнання недійсним оспорюваного договору дарування на підставі частини шостої статті 203 ЦК України».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази у справі, надані сторонами, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша та друга статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що договір довічного утримання від 19 грудня 2005 року, укладений між його матір`ю ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , слід визнати недійсним з тих підстав, що йому у 2005 році довічно встановлено інвалідність, та посилався на положення частини шостої статті 203 ЦК України. Вважав, що оспорюваний договір порушує його законні права та інтереси, що полягають у праві на спадщину після смерті матері таправі на користування квартирою, яка є його єдиним житлом;

суди встановили, що до укладення договору довічного утримання від 19 грудня 2005 року спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , де частка кожної з них становила ?; 19 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (відчужувач) передала у власність ОСОБА_2 (набувач) ? частку спірної квартири, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано заборону її відчуження на підставі вказаного договору, а 19 січня 2006 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири (частка 1/1). Отже, після укладення договору довічного утримання ОСОБА_2 стала власником усієї квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла. ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 ;

відмовляючи у задоволенні позову, суди врахували, що порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, та зробили правильний висновок, що спадкові права позивача на квартиру не порушені, оскільки їх не існувало на момент вчинення оспорюваного правочину. Колегія суддів враховує, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, належить до спадкування за законом, існує лише за наявності заповіту та виникає у момент відкриття спадщини. Спірна частка не була об`єктом спадкування після смерті ОСОБА_3 , оскільки була відчужена внаслідок укладення 19 грудня 2005 року оспорюваного договору довічного утримання;

проте суди належно не мотивували відхилення доводів позивача в частині порушення його права користування квартирою у зв`язку з вчиненням оспорюваного договору, а апеляційний суд також зробив помилковий висновок, що на момент укладення договору довічного утримання позивач, ІНФОРМАЦІЯ_3 , був повнолітнім, тож встановлена частиною шостою статті 203 ЦК України заборона батькам як законним представникам вчиняти правочин, що суперечитиме інтересам їхніх дітей, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Разом з тим, позивач не посилався на те, що на час укладення оспорюваного договору дарування він перебував на утриманні матері як непрацездатна повнолітня дитина, не обґрунтував, яким чином сам лише факт відчуження частки у праві спільної власності одним співвласником на користь іншого порушив його право на проживання в квартирі. При цьому позивач зазначав, що увесь цей час проживав в квартирі, а про укладення оспорюваного договору дізнався лише при поданні заяви про вступ у спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За таких обставин суди зробили правильний по суті висновок, що на момент укладення оспорюваного договору не було порушено прав позивача, та обґрунтовано відмовили у задоволенні його позовних вимог, проте частково помилилися щодо мотивів такої відмови. У зв`язку із цим оскаржені судові рішення належить змінити в мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржені судові рішення змінити в мотивувальній частині.

Оскільки судові рішення підлягають зміні лише щодо мотивів її ухвалення, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 22 лютого 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 липня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко