Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/70/26
Єдиний унікальний №733/2344/25
Рішення

Іменем України

23 січня 2026 року м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі головуючого судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Ткаченко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

установив:

У листопаді 2025 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі-АТ «Таскомбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 79 990,88 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що 30 жовтня 2019 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № . Відповідно до умов даного договору позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 46 297 грн, строк користування 36 місяців, проценти при наданні кредиту: річні- 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячні проценти 3,99 % від суми кредиту. Позичальник підтвердив, що ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних позичальником умов кредитування. 30 жовтня 2019 року права вимоги за кредитним договором перейшли до АТ «Таксомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року. Умови кредитного договору № позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті. Станом на 01.05.2025 року заборгованість позичальника перед кредитором становить 79 990,88 грн, яка складається з 45 011,18 грн-заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. прострочена), 6,97 грн-заборгованості по річним процентам (в т. ч. прострочена) 34 972,74 грн-заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена), які позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь разом із судовими витратами.

Ухвалою судді від 03 грудня 2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи (а.с. 94).

Заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

У судове засідання представник позивача не з`явився, який у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання також не з`явилася. Направлене на їїадресу судове повідомлення повернулося до суду з відміткою « адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Таким чином відповідачка вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 30 жовтня 2019 року між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № . Відповідно до умов даного договору позичальнику надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 46 297 грн, строк користування 36 місяців, проценти при наданні кредиту: річні- 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячні проценти 3,99 % від суми кредиту (а.с. 6, 7. 8)

У п.1.3. договору сторони погодили порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів).

Згідно з п.1.4 договору підписавши цей договір позичальник доручив кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за вказаними реквізитами.

30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4278181, в якому міститься інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти (а.с. 6-на звороті).

Згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості по кредитному договору № від 30 жовтня 2019 року та виписками по особовому рахунку відповідачки умови кредитного договору позичальником виконалися неналежним чином, кредитні кошти у встановлені договором (графіком погашення кредиту) строки не повернуті. Станом на 01 травня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором становить 79 990,88 грн, яка складається з 45 011,18 грн-заборгованості по тілу кредиту (в т. ч. прострочена), 6,97 грн-заборгованості по річним процентам (в т. ч. прострочена) 34 972,74 грн-заборгованості по щомісячним процентам (в т.ч. прострочена) (а.с. 16-19, 30-79).

07 жовтня 2016 року АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» уклали договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає Новому кредитору за Кредитними договорами та Договорами забезпечення до них та сплачує Первісному кредитору за відступлення Права Вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим Договором (а.с. 21-24).

Відповідно до реєстру прав вимоги від 31.10.2019 року до договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016, до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором на загальну суму 46 297 грн (а.с. 28).

Із платіжної інструкції банку № 561041778 від 31.10.2019 вбачається, що АТ «Тасокмбанк» на виконання договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 перерахувало ТОВ «ФК «ЦФР» 1 838 603,39 грн (а.с. 29).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

Звертаючись з позовом та обґрунтовуючи заявлені вимоги, АТ «Таскомбанк» указувало на те, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «ФК «ЦФР» перейшло до АТ «Таскомбанк» підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 року.

На час укладення 07 жовтня 2016 року договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» предмет правочину: право майбутньої вимоги мало бути визначене, проте жодної визначеної вимоги у ТОВ «ФК «ЦФР» стосовно ОСОБА_1 на момент укладення вказаного договору про відступлення права вимоги не існувало та сторони не могли передбачити, що 30 жовтня 2019 року ТОВ «ФК «ЦФР» укладе кредитний договір № саме з відповідачкою.

Тобто, на час укладення договору про відступлення права вимоги, за яким відступлено права вимоги від 07 жовтня 2016 року боргові зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № від 30 жовтня 2019 року ще не існували, відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. Крім того, на час укладення такого договору сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, оскільки предмет не індивідуалізовано належним чином, а інформація щодо ОСОБА_1 , як боржника, зазначена у реєстрі прав вимоги від 31.10.2019 року, тобто через 3 роки після укладення договору про відступлення права вимоги.

Разом з тим, підставою зміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17).

Чинним законодавством не заборонено відступлення майбутніх вимог, однак наведене стосується майбутніх вимог лише за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

З огляду на наведене вище, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено факту переходу права вимоги до відповідачки за кредитним договором № від 30 жовтня 2019 року, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

У зв`язку з відмовою від позову, підстави для стягнення судових витрат відстуні.

Керуючись статтями 509, 513, 514, 516, 519, 525, 526, 527, 530, 549, 599, 610, 625, 629, 634, 638, 1050, 1054, 1077, 1078, 1080 ЦК України, статтями 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 247, 259, 263? 264, 265, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Позивач: Акціонерне товариство «Таскомбанк», місце розташування: пр-кт Леоніда Каденюка, 23, м. Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий суддя В.М. Овчарик