Провадження № 22-ц/4808/359/26
Провадження № 22-ц/4808/363/26
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А, Луганської В.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року, ОСОБА_2 на додаткове рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що сторони з 20 листопада 2010 року проживали в церковному шлюбі, у якому народилась двоє дітей дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У березні 2024 року відповідач пішов з дому та залишив дітей цілком на утримання позивачки. Позивачці важко самій утримувати дітей, щомісячні витрати на утримання однієї дитини в середньому складають 14 000 грн., що включає харчування, поточне медичне обслуговування, витрати на заняття спортом та музичну школу, придбання одягу та взуття, витрати на книжки, зошити та канцелярське приладдя, харчування у школі, засоби особистої гігієни, поповнення мобільного телефону, оплата комунальних послуг, дозвілля. Крім того, доньки мають захворювання органів зору, тому їм потрібне постійне лікування. Також діти потребують щорічного оздоровлення, що також вимагає значних матеріальних витрат. Позивачка самостійно не може покривати всі витрати, а відповідач має достатньо коштів на утримання дітей, є фізично здоровим, працездатним, отримує щомісячний дохід, у власності має нерухомість, транспортний засіб, інших осіб чи дітей на утриманні немає, а тому може сплачувати аліменти у розмірі по 7000 грн. на кожну дитину щомісячно.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі по 7 000 грн щомісячно на кожну дитину.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повнолітня.

Стягнення аліментів розпочато з 22 серпня 2025 року.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн..

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 4 285 грн 71 коп витрат на правову допомогу. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року, ОСОБА_1 безпосередньо до апеляційного суду подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з метою забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку спільних дітей, позивачка змушена витрачати в середньому по 14 000 грн на кожну дитину. Батько зобов`язаний забезпечувати належний розвиток дітей. Закон визначає мінімальний розмір аліментів, при цьому максимальна не межа не встановлено, та слід виходити з індивідуальних потреб дітей. Доньки мають захворювання органів зору, тому їм потрібне постійне лікування. Також діти потребують щорічного оздоровлення, що також вимагає значних матеріальних витрат.

Вказує, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги реальний дохід відповідача від здійснення підприємницької діяльності. Вказує, що крім офіційної зарплати у єпархії УГКЦ в розмірі 8 000 грн щомісячно відповідач також отримує значний дохід від ведення незадеклерованої підприємницької діяльності, що підтверджується скрінами сайтів, доданими позивачкою до справи. До неофіційної діяльності відповідача належить організація походів у гори, надання послуг з замовлення автомобіля для поїздки в гірськолижний курорт Буковель, ведення веб-сайту з перевірки паспортів для іноземців.

Не погодившись з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року та додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 січня 2026 року,ОСОБА_2 безпосередньо до апеляційного суду подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року скасувати та прийняти нове, яким стягувати аліменти у розмірі по 1600 грн на кожну дитину щомісячно, і скасувати додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 07 січня 2026 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необгрунтовано відхилено доводи, а також і письмові докази отримання щомісячно доходу у розмірі 8 000 грн, а з урахуванням обов`язкових утримань, в тому числі на військовий збір, орієнтовно дохід відповідача складає всього 6000 грн. Вказує, що проживає з батьками у їх домоволодінні. Ним добровільно сплачувались та сплачуються аліменти на дітей у розмірі по 1600,00 грн на кожну дитину. При цьому мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, присуджуючи аліменти у розмірі 3000,00 грн на кожну дитину, суд повинен виходити з наявності доходів платника аліментів для сплати визначеної суми аліментів. Крім того, судом першої інстанції неправильно застосовано вимоги ч. 1 ст. 141 ЦКП України, оскільки вирішуючи питання розподілу судових витрат та стягуючи з відповідача судовий збір у розмірі 1211, 20 грн, не враховано, що позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Відповідно додаткове рішення теж підлягає скасуванню.

На адресу апеляційного суду відзиви на апеляційні скарги не надходив.

Відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута справа про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення.

Оскільки предметом даного позову є стягнення аліментів на утримання дитини, тому справу може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в силу вимог закону.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (Т.1 а.с.5, 6).

Діти зареєстровані та проживають разом з позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.7-8).

Позивач та відповідач на час звернення до суду з даним позовом живуть окремо.

Починаючи з жовтня 2024 року, відповідач перераховував позивачці грошові кошти у розмірі 3200 грн. як аліменти на утримання двох дітей (Т.1 а.с.37-48).

Між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя (Т.1 а.с.49-53).

За 2024-2025 роки позивачка отримувала незначний дохід, що підтверджується інформацією Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми їх доходів: за 2024 рік 19987 грн без урахування утримань, і за 2025 рік 1778 грн без урахування обов`язкових платежів (Т.1 а.с.120).

Відповідач отримує дохід у формі заробітної плати в розмірі 8000 грн., а також в лютому 2024 року отримав дохід як підприємець, що також підтверджується відповіддю з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми їх доходів (Т.1 а.с.121-122).

Станом на 27.10.2025 підприємницька діяльність відповідача припинена, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців (Т.1 а.с.123).

На підтвердження понесення витрат на утримання дітей позивачка надала медичні висновки щодо стану здоров`я, копії квитанцій про оплату занять в басейні та музичній школі, харчування у школі та інші (Т.1 а.с.9-12, 150-152).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дітей при визначенні розміру аліментів, виходив з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей, у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 гривень щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повнолітня.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції врахував особливості предмета спору, складність справи, розумності розміру витрат та співмірності з позовом, пропорційності розміру задоволених позовних вимог, і прийшов до висновку про те, що заява позивачки підлягає до часткового задоволення, стягнув понесені відповідачем з позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4 285 грн. 71 коп.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до правил ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно із ч. 1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини встановлена статтею 141 СК України, відповідно до частин першої та другої якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У цій статті закріплюється одна з характерних ознак батьківських прав та обов`язків - їх належність однаковою мірою обом батькам. Концепція рівності ґрунтується на одному з основних принципів сімейного права України - принципі рівності чоловіка та жінки.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2ст. 182 СК України.

Статтею 182 СК України та п. 17постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» (актуальний на час звернення до суду з позовом) розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років - 2563 гривні; від 6 до 18 років - 3196 гривень.

При цьому та обставина, що сімейним законодавством визначений мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не є безумовною підставою для стягнення саме такого розміру аліментів, оскільки при вирішенні цього спору слід насамперед враховувати інтереси дитини та її право на достатній рівень матеріального забезпечення.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/561/16-ц сформульовано висновок, який надалі неодноразово повторювався Судом (наприклад, постанова від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18), про те, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина перша, друга статті 184 СК України).

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтями12,81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Встановивши, що діти проживають разом із матір`ю та перебувають на її утриманні, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, оскільки в силу положень частини 3статті 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини присуджуються тому з батьків, з ким проживає дитина.

Твердження апелянкиа про можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 7 000 грн на кожну дитину оцінюються судом критично, оскільки нічим не підтверджені, ґрунтуються на власній позиції апелянта, не відповідають встановленим судом обставинам справи, будь-яких належних доказів на підтвердження вищого рівня доходу відповідача матеріали справи не містять.

Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру доходів відповідача, скріни сайтів, де зазначено номер телефону відповідача, не підтверджують факту отримання доходу з діяльності щодо організації походів у гори, замовлення автомобіля для поїздки на курорт, ведення веб-сайту з перевірки паспортів для іноземців, не дають можливість оцінити такий дохід навіть орієнтовно, та не дають підстави встановити, що він має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеному позивачем розмірі.

Таким чином не знайшли підтвердження доводи апелянтки про те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином обставин справи, оскільки згідно з нормами ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Перевіривши справу, суд апеляційної інстанції вважає, що самі по собі посилання позивача на можливість сплачувати аліменти та його недобросовісність не є підставами для стягнення аліментів у визначеному ОСОБА_1 розмірі.

Щодо апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 , то він в апеляційній скарзі не заперечує щодо наявності підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дітей, однак не погоджується із розміром стягнутих аліментів. Вказує, що розмір аліментів, визначений судом по 3 000 гривень на кожну дитину, є завищеним, і згодний на виплату аліментів в розмірі по 1 600 грн на кожну дитину.

В силу визначеного статтею 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми у своїй сукупності для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Жодна зі сторін безспірних доказів на підтвердження обставин, на які посилається не надала.

Обов`язок утримувати дітей є рівним обов`язком як батька, так і матері. Тому, як батько дітей може та має бути працевлаштованим, так і мати в силу віку дітей може та має бути працевлаштована задля отримання ними як батьками дітей доходу для утримання своїх дітей.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на отримання доходу тільки в розмірі 6 000 грн. Відомостей щодо відсутності у нього рухомого та нерухомого майна не надав.

Зважаючи на те, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дітей, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, їх потреб, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дітей відповідного віку.

При цьому дитина має право фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, який забезпечують батьки, і який не має обмежуватися мінімумом, як вважає відповідач.

Беручи до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, матеріалами справи не встановлено, що батько дитини має на утриманні інших осіб чи сплачує аліменти, колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів по 3000 гривень на кожну дитину, оскільки враховуючи наявні в матеріалах справи докази, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення належного матеріального утримання дітей, відповідатиме їх матеріальним потребам. Позиція відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог в розмірі по 1600 грн на утримання кожної дитини нічим не обґрунтована, зводиться до власної суб`єктивної думки, в той час, як позивачкою доведена необхідність утримувати дітей, що потребують певного розвитку, підтримання стану здоров`я, і який не має бути на мінімальному рівні тільки з урахуванням позиції відповідача.

Щодо витрат на правову допомогу.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України слідує, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (само представництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Так, у відповідності до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення.

Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами.

Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі Суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи, були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Встановлено, що адвокат Васютин Я.В. представляє інтереси ОСОБА_1 та для надання професійної правничої допомоги позивачу 21 серпня 2025 року укладено договір про надання правової допомоги №277/2025(Т.1 а.с.15).

У процесі розгляду справи в суді першої інстанції, адвокатом була виконана наступна робота: вивчення обставин справи та надання консультації, складання позовної заяви, участь в судових засіданнях 24.09.2025 27.10.2025, складання додаткових пояснень, складання клопотань .

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за надання послуг адвокатом, клієнт сплачує гонорар, розмір якого визначається згідно підписаного сторонами акту наданих послуг

Згідно акту №01/277/2025 загальна сума гонорару за надані послуги становить 10 000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення судом першої інтонації вірно враховано обставини справи, критерій реальності таких витрат, складність та виконану адвокатом роботу та з врахуванням принципу пропорційності задоволених позовних вимог стягнуто 4 285 грн 71 коп витрат на правову допомогу

Колегія суддів в повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять аргументів щодо розміру стягнутої суми відшкодування на правничу допомогу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскарженого рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом з тим, неможливо не погодитися із відповідачем, що судом першої інстанції при здійснення розподілу судового збору за результатом розгляду позовної заяви не враховано, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовна заява підлягала частковому задоволенню у сумі 3 000 грн з заявленої суми 7 000 грн, що становить 43 % від ціни позову, то з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню 520 грн ( 1211,20 *43 %) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення стягнення суми судового збору з ОСОБА_2 на користь держави з 1211,20 грн до 520 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 по суті оскаржених позовних вимог не підлягає задоволенню, судове рішення підлягає зміні тільки в частині розподілу судового збору, за оскарження якого не підлягала сплата судового збору, тому судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відноситься на рахунок скаржника.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2025 року змінити в частині стягнення суми судового збору та стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави (UA0026001, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 520 (п`ятсот двадцять) грн.

Додаткове Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 лютого 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська