Єдиний унікальний номер судової справи: 487/9437/24
Номер провадження 22-ц/812/161/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», подану в його інтересах адвокатом Пивоваровим Володимиром Івановичем

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Нікітіна Д.Г. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (надалі - ТОВ «Укрдебт Плюс») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2025 року ТОВ «Укрдебт Плюс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №14/079/07-Z, відповідно до якого останньому надано кредит в сумі 79 200 доларів США на строк до 19 липня 2022 року зі сплатою за користування кредитними коштами 14,0% річних.

З метою забезпечення виконання зобов`язання 20 липня 2007 року за кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №14/079/07-Z за яким останній зобов`язався солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року (справа № 2-816/2011) за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стягнуто в солідарному порядку на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №14/079/07- Z від 20 липня 2007 року на загальну суму 668 082,60 грн, а також сплачені судовий збір в сумі по 850 грн з кожного та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі по 125 грн з кожного.

На виконання вищезазначеного рішення суду Заводським районним судом м. Миколаєва 13 квітня 2011 року було видано виконавчі листи №2-816/2011 про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ВАТ «Кредитпромбанк», які в подальшому неодноразово пред`являлися для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби/приватного виконавця.

20 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір про купівлі-продажу прав вимоги ( про заміну кредитора у зобов`язанні), за умовами якого права вимоги за кредитним договором №14/079/07-Z від 20 липня 2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «Дельта Банк» де поручителем є ОСОБА_2

15 листопада 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К, яким ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги ТОВ «Укрдебт Плюс», в тому числі за Кредитним договором №14/079/07-Z (з усіма додатками та додатковими угодами), що укладений 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , та за Договором поруки (з усіма додатками та додатковими угодами), укладеним 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 .

Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжувача були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду, ТОВ «Укрдебт Плюс» має право на пред`явлення позову позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Посилаючись на викладене та на те, що до теперішнього часу рішення суду не виконано, позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь 441 159,74 грн заборгованості з яких: 341 825,92 грн інфляційні втрати та 99 333,82 грн - 3% річних нараховані на суму 668 082,60 грн за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що доказів на підтвердження перебування на виконані у відділі ДВС виконавчих листів, виданих на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року матеріалах справи не містять. Крім того, суд зазначав, що позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Враховуючи, що грошове зобов`язання відповідачів перейшло в обов`язок останніх виконати рішення суду, однак на теперішній час відсутні докази того, що виконавчі листи у справі перебувають на виконанні, слід дійти висновку, що за умов що склалися у даній справі застосування статті 625 ЦК України нерозривно пов`язане з простроченням виконання обов`язку по виконанню рішення суду. До того ж, суд вважав, що зобов`язання щодо погашення боргу за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року перетворилося у натуральне та задавнене.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник ТОВ «Укрдебт Плюс» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження матеріалів справи та обставин справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що зобов`язання щодо погашення боргу за рішенням суду не може бути захищена судом а відтак є натуральним, оскільки попередній кредитор отримав судовий захист та з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором, отже позивач у даній справі має право на нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості за договором. Крім того, вказує на те, що питання щодо заміни сторони виконавчого провадження у справі, строки пред`явлення виконавчих листів не є предметом розгляду у даній справі та не має правового значення для вирішення даного позову про стягнення з відповідачів інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2026 року представнику позивача - адвокату Ковалевському Є.В. було забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Між тим з технічних причин (відсутність звуку), представник позивача не зміг приймати участь у судовому засіданні, заяви про відкладення розгляду справи не надав, що не перешкоджає відповідно до ч. 5 ст. 212, ст. 372 ЦПК України розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №14/079/07-Z, за умовами якого останньому було надано кредит в сумі 79 200 доларів США на строк до 19 липня 2022 року зі сплатою за користування кредитними коштами 14,0% річних, що підтверджується копією зазначеного Кредитного договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язання 20 липня 2007 року за кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №14/079/07-Z за яким останній зобов`язався солідарно відповідати перед Банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року (справа № 2-816/2011) за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто в солідарному порядку на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №14/079/07- Z від 20 липня 2007 року на загальну суму 668 082,60 грн, а також сплачені судовий збір в сумі по 850 грн з кожного та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі по 125 грн з кожного.

На виконання вищезазначеного рішення суду Заводським районним судом м. Миколаєва 13 квітня 2011 року було видано виконавчі листи №2-816/2011 про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ВАТ «Кредитпромбанк», які в подальшому неодноразово пред`являлися для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби/приватного виконавця.

20 травня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (про заміну кредитора у зобов`язанні), за умовами якого права вимоги за кредитним договором №14/079/07-Z від 20 липня 2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «Дельта Банк» де поручителем є ОСОБА_2

15 листопада 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К, яким ПАТ «Дельта Банк» передало право вимоги ТОВ «Укрдебт Плюс», в тому числі, за Кредитним договором №14/079/07-Z (з усіма додатками та додатковими угодами), що укладений 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , та за Договором поруки (з усіма додатками та додатковими угодами), укладеним 20 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 .

Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжувача були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-816/2011 від 14 грудня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача) ПАТ «Кредитпромбанк» його правонаступником ПАТ «Дельта Банк у виконавчому провадженні відносно боржника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-816/2011, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення на користь ПАТ «Кредитпромбанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №14/079/07-Z від 20 липня 2007 року у розмірі 668 082,60 грн, судові витрати по сплаті судового збору по 850 грн з кожного та по 125 грн з кожного витрати на ІТЗ.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва у справі №2-816/2011 від 13 травня 2020 року задоволено заяву ТОВ «Укрдебт Плюс» про заміну сторони виконавчого провадження та замінено стягувача - ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс» з виконання рішення суду у справі № 2-816/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором №14/079/07-Z від 20 липня 2007 у розмірі 668 082,60 грн, судові витрати по сплаті судового збору по 850 грн з кожного та по 125 грн з кожного витрати на ІТЗ.

28 травня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56488055 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості у розмірі 668 082, 60 грн згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року.

29 травня 2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. в межах виконавчого провадження №56488055 замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Укрдебт Плюс».

21 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68293182 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості у розмірі 668 082, 60 грн згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року не виконане, що встановлено судом, на теперішній час виконавчі листи відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають на виконані приватного виконавця Баришнікова А.Д., що підтверджується відкритими даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного реєстру боржників.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання відповідача є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання, а відтак позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Суд зазначав, що заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України була нарахована позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, суд вважає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження № 14?591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року (справа № 2-816/2011) за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто в солідарному порядку на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №14/079/07- Z від 20 липня 2007 року на загальну суму 668 082,60 грн, а також а також судові витрати.

Отже, вказаним судовим рішенням у справі №2-816/2011 підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед Банком у розмір 668 082, 60 грн та його порушення.

На теперішній час вказане рішення суду не виконане, тобто зобов`язання відповідачів не припинилося, а тому передбачені ст. 625 ЦК України три проценти річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції вказаних висновків не врахував та дійшов помилкового висновку про неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Пред`являючи позов ТОВ «Укрдебт Плюс» для здійснення обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України взято базову суму, яка визначена судовим рішенням у розмірі 668 082,60 грн.

Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та нарахованих інфляційних втрат за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а також відсутність будь-яких заперечень щодо невірного розрахунку з боку відповідачів, колегія вважає за можливе стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 3% річних у розмірі 99 333,82 грн та 341 825,92 грн інфляційних втрат.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Щодо висновку суду про існування правовідносин з приводу натурального зобов`язання, то колегія суддів вказує наступне.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509 частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

У даній справі, основна вимога кредитора вже захищена судом рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 березня 2011 року, яким з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 668 082, 60 грн, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.

Посилання суду на те, що позивачем пропущено строк для пред`явлення судового рішення до виконання не приймається судом до уваги, оскільки вказана обставина не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2023 року справа № 752/9858/21 (провадження №61-6097св23) зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржницю від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.

До того ж, як встановлено, на теперішній час виконавчі листи відносно відповідачів, які видані на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєві від 18 березня 2011 року перебувають на виконані у приватного виконавця Баришнікова А.Д.

Отже, висновок суду з вказаного приводу є помилковим, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили, однак не виконане боржником, що вказує на можливість з боку стягувача нараховувати 3% річних у цьому випадку та інфляційні втрати, які є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора за користування боржником утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, рішення суду на підставі п.п.1.4, ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача 3 % річних у розмірі 99 333,82 грн за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року та 341 825,92 грн інфляційних втрат, а всього 668 082,60 грн.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Положеннями частини 1 та 2статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду справи позов, який містить вимогу майнового характеру, підлягає задоволенню то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 13 234,80 грн судового збору (5 293,92 грн за подання позову + 7 940,88 грн за перегляд справи в апеляційній інстанції) : 2)) по 6 617,40 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», подану в його інтересах адвокатом Пивоваровим Володимиром Івановичем задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» () 3% річних у розмірі 99 333,82 грн та 341 825,92 грн інфляційних втрат, а всього 441 159,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» 13 234,80 грн судового збору по 6 617,40 грн з кожного

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 січня 2026 року.