Єдиний унікальний номер 727/9369/25
Номер провадження 2/725/2601/25
17.02.2026 року.Чернівецький районний суд міста Чернівців
головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.
при секретарі Заяй Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце здійснення діяльності: АДРЕСА_2 ; місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів,-
Представник позивача адвокат Маринушкін А.Г. звернувся до Чернівецького районного суду міста Чернівців із вказаним вище позовом.
Посилався на те, що 25.04.2025 його довіритель ОСОБА_1 замовив у відповідача - ФОП ОСОБА_2 товар, який він розмістив на онлайн платформі ОЛХ.
На виконання умов договору позивачем було оплачено відповідачу погоджену ними вартість товару у розмірі 150000грн. Також сторонами було обумовлено, що постачання товару має бути здійснено протягом одного тижня з моменту оплати.
Разом з тим, відповідач свій обов`язок щодо передачі товару не виконав, посилаючись на технічні труднощі.
Його довіритель звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього злочину. Проте працівниками поліції за результатами перевірки не встановлено у діях ФОП ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, а наявність цивільно-правових відносин.
Також він (адвокат Маринушкін А.Г.) надіслав на адресу відповідача письмову претензію з вимогою добровільно виконати зобов`язання та повернути позивачу безпідставно отримані кошти у розмірі 150 000грн. у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги за наданими реквізитами. Однак поштове повідомлення не було отримане адресатом, так як повернулося із відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Розгляд справи відбувався у відсутність сторін.
03.02.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача - адвокат Маринушкін А.Г. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність його довірителя. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Не заперечував щодо ухвалення по справі заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Відзиву на позов та жодних клопотань, заяв до суду не подав.
Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення.
У зв`язку із тим, що в судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав:
Судом встановлено, що відповідач з 14.03.2025 зареєстрований, як фізична особа підприємець ОСОБА_2 . Вид діяльності: роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (основний); діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням. Місце здійснення діяльності: АДРЕСА_2 (а.с.34-37,57).
Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 здійснював продаж товару, в тому числі і на онлайн-платформі ОЛХ.
У квітні 2025 року позивачем було здійснено замовлення у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 товару електроніку та побутову техніку.
Згідно квитанції А-Банку № 5620-2886-8752-5366, позивачем ОСОБА_1 було здійснено оплату товару у розмірі 150 000грн. на рахунок, який був наданий відповідачем (а.с.13).
Окрім того, судом встановлено, що сторонами було обумовлено строки постачання товару, а саме протягом одного тижня з моменту здійснення оплати за товар.
Разом з тим, відповідач свій обов`язок щодо передачі товару не виконав та на час розгляду судом справи товар позивачу не доставлено.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Маринушкін А.Г. неодноразово зверталися до правоохоронних органів із заявами про вчинення відповідачем злочину. Проте працівниками поліції за результатами перевірки не встановлено у діях ФОП ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, а наявність цивільно-правових відносин. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися вернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів (а.с.14-30).
03.07.2025 представник позивача - адвокат Маринушкін А.Г. надіслав на адресу відповідача письмову претензію з вимогою добровільно виконати зобов`язання та повернути позивачу безпідставно отримані кошти у розмірі 150 000грн. у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги за наданими реквізитами. Однак поштове повідомлення не було отримане адресатом та повернулося із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.30-33).
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, а також до вимог: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Як виснувано Верховним Судом у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, та постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19, від 27 липня 2022 року у справі № 644/3932/18-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 643/8385/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 639/6422/21.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 Цивільного кодексу України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Таким чином, враховуючи зазначені вище вимоги закону, виходячи з досліджених судом письмових доказів, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в розмірі 1500грн.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне:
Так, згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року.
Судом встановлено, що 03.07.2025 між адвокатським бюро «Ареса Маринушкіна», в особі виконуючого обов`язки керуючого бюро Маринушкіна А.Г. та Цибулею Р.О. укладено договір про надання професійної правничої допомоги (а.с.40-46).
Відповідно до Додатку №1 до договору про надання професійної правничої допомоги, адвокатським бюро «Ареса Маринушкіна», в особі виконуючого обов`язки керуючого бюро Маринушкіна А.Г. було надано позивачу послуги з правничої допомоги по даній цивільній справі на загальну суму 34 000грн. (а.с.47-51).
Таким чином, з огляду на приписи ЦПК України вказані документи є належним документальним підтвердженням розміру понесених позивачем судових витрат.
При цьому, пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Керуючись ст.ст.626, 627, 629, 759, 760, 762, 764 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 89, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце здійснення діяльності: АДРЕСА_2 ; місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) безпідставно отримані кошти у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч)грн., а також 1500 (одна тисяча п`ятсот)грн. судового збору та 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн. витрат на правничу допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців Вольська-Тонієвич О.В.