У Х В А Л А

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 2-1394/2009

провадження № 61-11070св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 , на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року у складі суддів Хорошевського О. М., Яцини В. Б., Карімової Л. В.

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності на самочинне переобладнання нежитлової будівлі,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2009 року позивачі звернулись до суду з позовом, у якому просили визнати за ними право спільної часткової власності на склад для зберігання сільгосптехніки, запасних частин та зерна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони спільними зусиллями здійснили переобладнання зазначеного складу і зробили прибудову до нього. На час звернення до суду існують будівлі: «А-1» площею 311,30 кв.м. з ганком «а» площею 5,80 кв.м. та прибудова «А1» р» площею 1583,80 кв.м.

Просили позов задовольнити, визнавши частину кожного з позивачів у зазначених приміщеннях.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року позов задоволено. За позивачами визнано право власності на визначені ними частини у переобладнаному приміщенні вищевказаного складу.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року позов задоволено.

За ОСОБА_2 визнано право власності на 3/100 частин, за ОСОБА_3 - на 6/100 частин, за ОСОБА_4 - на 5/100 частин, за ОСОБА_24 - на 5/100 частин, за ОСОБА_6 - на 5/100 частин, за ОСОБА_7 - на 8/100 частин, за ОСОБА_8 - на 3/100 частин, за ОСОБА_9 - на 8/100 частин, за ОСОБА_10 - на 6/100 частин, за ОСОБА_11 - на 3/100 частин, за ОСОБА_25 - на 5/100 частин, за ОСОБА_13 - на 3/100 частин, за ОСОБА_14 - на 2/100 частин, за ОСОБА_15 - на 6/100 частин, за ОСОБА_16 - на 4/100 частин, за ОСОБА_17 - на 6/100 частин, за ОСОБА_18 - на 6/100 частин, за ОСОБА_19 -на 3/100 частин, за ОСОБА_20 - на 3/100 частин, за ОСОБА_21 - на 3/100 частин, за ОСОБА_22 - на 4/100 частин, за ОСОБА_23 - на 3/100 частин нерухомого майна, а саме: складу літ. «А-1» площею 311,30 кв.м. з ганком «а» площею 5,80 кв.м. та прибудовою «А1пр» площею 1583,80 кв.м. (приміщення складу літ «А-1» складається з: складу площею 153,30 кв.м., гаража площею 31,90 кв.м., складу 1546,30 кв.м., а всього загальною площею 1731,50 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції встановив, що вказаний склад для зберігання сількосптехніки, запасних частин та зерна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачам на підставі свідоцтва про право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна від 10 липня 2004 року та акту приймання передачі майна, складеного Черкасько-Лозівською селищною радою та ОСОБА_26 , що діяв від імені позивачів.

Оскільки позивачі власними зусиллями здійснили в даному складі літ. «А-1» переобладнання з прибудовою «А1пр», що складається зі складу літ. «А-1» площею 311,30 кв.м., з ганком «а» площею 5,80 кв.м. та прибудовою «А1пр» площею 1583,80 кв.м. (приміщення складу літ «А-1» складається з: складу площею 153,30 кв.м., гаража площею 31,90 кв.м., складу 1546,30 кв.м., а всього загальною площею 1731,50 кв.м.) і зазначене переобладнання та самочинне будівництво відповідають санітарним нормам, суд дійшов висновку, що позивачі набули на нього право спільної часткової власності.

24 січня 2012 року, особа, яка не брала участь у справі під час її розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_27 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_27 задоволено.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року скасовано.

У задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних відомостей про належність позивачам приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 серпня 2024 року особа, яка не брала участі в справі, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня

2013 року.

У касаційній сказі заявник просить суд скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі,

ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року та витребувано справу із суду першої інстанції.

01 жовтня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що 21 грудня

2009 року за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Маренич Г. П. та зареєстрованим в реєстрі за №2026, позивачі продали належні їм 93/100 частки у праві власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_28 .

Право власності ОСОБА_28 на зазначену частку у праві власності було зареєстровано Комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інверос» Дергачівського району Харківської області 29 липня 2010 року.

Співвласник ОСОБА_23 , якому належало 3/100 частки спірного майна на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року помер у листопаді 2009 року.

23 серпня 2012 року за договором дарування частки комплексу, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О. М. та зареєстрованим в реєстрі за №3154 ОСОБА_29 , яка є спадкоємцем позивача ОСОБА_23 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Дергачівською нотаріальною конторою Харківської області від 06 липня 2012 року за реєстровим № 1-544, подарувала належні їй 3/100 частки у праві власності на вказану нежитлову будівлю ОСОБА_28 .

Право власності ОСОБА_28 на 3/100 частки у праві власності було зареєстровано Комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інверос» Дергачівського району Харківської області 05 вересня 2012 року.

Суд апеляційної інстанції, постановивши оскаржуване рішення, переглядав справу без участі ОСОБА_28 , яка на час постановлення рішення була власником спірного майна.

Після скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом, ОСОБА_27 жодних дій щодо захисту своїх прав більше не вчиняв. ОСОБА_28 відкрито користувалась спірним нерухомим майном з грудня 2009 року по квітень

2014 року, вимог про витребування майна до останньої ОСОБА_27 не заявляв.

24 квітня 2014 року за договором дарування нежитлової будівлі, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О. М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1217, ОСОБА_28 подарувала належну їй спірну нежитлову будівлю своєму сину - ОСОБА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на спірну нежитлову будівлю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 квітня 2014 року.

ОСОБА_1 відкрито користується спірним нерухомим майном з квітня 2014 року по теперішній час, є його власником та несе тягар по утриманню, здійснює поліпшення вказаного майна, будь-яких позовів до нього про витребування майна ОСОБА_27 не заявляв.

Отже, апеляційний суд під час постановлення оскаржуваного судового рішення не з`ясував, хто був власником спірного майна на час перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, чи були позивачі власниками такого майна та чи не розпорядились ним після набуття права власності на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року.

ОСОБА_1 , як власник спірного нерухомого об`єкту, вважає свої права порушеними оскаржуваною постановою.

Позиція інших учасників справи

Інші особи, які беруть участь у справі, не скористались правом на подання відзиву у встановлений строк Верховним Судом в ухвалі про відкриття провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження за касаційною відкрито з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, саме особа, не залучена до участі у справі, повинна обґрунтувати існування правового зв?язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або якщо суд вирішив питання про обов`язки цієї особи чи про її інтереси у відповідних правовідносинах (ухвала Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 638/12043/15-ц(провадження № 61-16593ск25)).

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу, заявник посилався на те, що після постановлення судом першої інстанції рішення від 27 серпня 2009 року про задоволення позову про визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачами, останніми було відчужене вказане майно спочатку на користь матері заявника - ОСОБА_28 , а в подальшому (24 квітня 2014 року)- на користь самого заявника. Отже, він набув та зареєстрував право власності на таке майно у встановленому законом порядку на підставі рішення суду першої інстанції, а тому вважає, що оскаржуваним судовим рішенням апеляційної інстанції, яка переглянула рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 27 серпня 2009 року без залучення до участі у справі дійсного на той момент власника спірного нерухомого майна, вирішено питання як щодо прав, свобод, інтересів та обов`язків ОСОБА_1 , так і щодо його прав та обов`язків.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, предметом судового розгляду був спір між позивачами та органом місцевого самоврядування щодо наявності підстав для визнання за позивачами права власності на об`єкт самочинного переобладнання. При цьому, апеляційний суд надав оцінку виключно правам та обов`язкам сторін у цій справі, дійшовши висновку про відсутність у позивачів належних правових підстав для набуття права власності на спірне майно.

Заявник участі у розгляді справи не брав, стороною або третьою особою залучений до участі у справі не був, оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки не вирішувалося. Жодних належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , останній не надав.

Посилання заявника на те, що після ухвалення рішення судом першої інстанції спірне нерухоме майно було відчужене на користь його матері, яка згодом передала його у власність заявнику, саме по собі не свідчить про вирішення судом апеляційної інстанції питання про права цієї особи. Такі обставини вказують лише на похідний характер майнового інтересу заявника, який ґрунтується на правочинах, вчинених на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване судом вищої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі

№ 504/2457/15-ц зазначила, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Враховуючи викладене, Верховний Суд, дослідивши матеріали справи в межах перевірки наявності процесуальних підстав для касаційного перегляду, дійшов висновку, що судовим рішенням апеляційної інстанції не вирішено питання про права, свободи, інтереси або обов`язки заявника.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Ураховуючи те, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року не вирішує питання про права та обов`язки

ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, тому касаційне провадження за його касаційною скаргою підлягає закриттю.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження не підлягають окремому дослідженню підстави відкриття касаційного провадження та не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 , на рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 до Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності на самочинне переобладнання нежитлової будівлі, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік