Дата документу 23.01.2026 Справа № 317/6067/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/6067/25 Головуючий у І інстанції: Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/495/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Євгена Миколайовича на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2025 року про передачу за підсудністю справи за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Є.М. звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької областівід 12 грудня 2025 року справу передано за підсудністю на розгляд до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Є.М. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу Запорізького районного суду Запорізької областівід 12 грудня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до Запорізького районного суду Запорізької області.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у статті 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат. Реалізуючи право обирати суд, до якого звернутися з позовом, ОСОБА_1 цілком логічно звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області, зокрема і тому, що в його архіві зберігається справа № 334/2330/19, ухвалою в якій закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура зазначає, що з урахуванням приписів ст. 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для врахування судами під час застосування норм права, слід дійти висновку, що чинне законодавство не містить імперативних положень щодо встановлення виключної підсудності у справах за позовами громадян про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Натомість законодавець свідомо передбачив можливість альтернативної підсудності у зазначеній категорії справ, надавши позивачеві право самостійного вибору суду для звернення за судовим захистом своїх порушених прав та законних інтересів.Такий підхід відповідає загальним засадам цивільного судочинства, зокрема принципам доступу до правосуддя та ефективного судового захисту, а також практиці Верховного Суду, спрямованої на реальне поновлення порушених прав особи внаслідок протиправної діяльності державних органів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 січня 2026 року відкрите апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду не відповідає.

Передаючи справу на розгляд іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що як місцезнаходження відповідачів за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дмитра Апухтіна, 29, так і зареєстроване місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані за межами територіальної юрисдикції Запорізького районного суду Запорізької області, тому позов за територіальною підсудністю має розглядати Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша статті 13 Закону).

У статті 14 Закону також визначено, що заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат.

Тлумачення наведених положень Закону свідчить, що ним не встановлені спеціальні правила про виключну підсудність у справах за зверненням громадянина про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а надане право вибору підсудності, зокрема, суду, що розглядав кримінальну справу у першій інстанції або за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу в першій інстанції.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 727/9734/23.

Колегія суддів зауважує, що в цій справі ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Є.М., скориставшись своїм правом, передбаченим Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом про відшкодування моральної шкоди за місцем розташування суду, який постановив ухвалу про закриття провадження у кримінальній справі № 334/2330/19, ухвалою в якій закрито кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що ця справа територіально не підсудна Запорізькому районному суду Запорізької області, та наявні підстави для передання цієї справи на розгляд до Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя за місцезнаходженням відповідачів.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Є.М. слід задовольнити, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379, п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2025 року скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Костуренка Євгена Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 12 грудня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: