ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 490/8336/21

провадження № 61-536св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року у складі судді Хоменко В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, про визнання договору відступлення права вимоги, договору факторингу та реєстрації права власності на нерухомість нікчемними правочинами із застосуванням нікчемності та повернення сторін у попередній стан,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Інвестстандарт»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк З. З., у якому просила:

- визнати нікчемними договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року та договір відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року, укладені між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна»;

- визнати нікчемним договір факторингу від 12 листопада 2020 року, укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт»;

- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З. З. внести до Державного реєстру речових прав відомості про позивача як належного власника квартири АДРЕСА_1 із зазначенням розміру частки - 1/1.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 22 серпня 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), яке в подальшому змінило найменування на АТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 20 000,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 22 серпня 2007 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк» укладено договір іпотеки № PСL-400/262/2007, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

29 червня 2010 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого банк відступив, а факторингова компанія прийняла право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007.

Крім того, 07 липня 2010 року між тими самими сторонами укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, зокрема й за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року у справі № 2-717/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2017 року, стягнуто солідарно з позичальника ОСОБА_1 (позивача) та поручителя ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007 у сумі 1 818 577,51 грн. На виконання зазначеного рішення 15 серпня 2013 року видано виконавчий лист.

Водночас виконавчий лист до примусового виконання не пред`являвся, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» свого права вимагати виконання боргових зобов`язань за договорами відступлення права вимоги фактично не реалізувало, хоча, на думку позивача, мало намір здійснити таке стягнення у подальшому.

12 листопада 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі договору факторингу передало ТОВ «ФК «Інвестстандарт» право іпотекодержателя за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року № PCL-400/262/2007.

Позивач зазначала, що у разі наявності права вимоги ТОВ «ФК «Інвестстандарт» могло звернути стягнення виключно на грошові кошти, однак замість цього іпотечне майно було реалізовано особою, яка, на її переконання, не мала належних повноважень, -ТОВ «ФК «Інвестстандарт», яке на підставі дубліката іпотечного договору зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач посилалася на те, що їй не було надано відомостей про фактичний розмір грошових коштів, сплачених під час відступлення права вимоги, а також на відсутність у відповідачів статусу фінансових та колекторських компаній, передбаченого законом, у зв`язку з чим їх діяльність є протиправною.

За таких обставин, на думку позивача, всі вчинені відповідачами правочини є нікчемними відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а відомості про неї як належного власника спірної квартири мають бути внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 30 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що, якщо недійсність правочину прямо встановлена законом, тобто правочин є нікчемним, позовна вимога про визнання такого правочину нікчемним не є належним способом захисту порушеного права чи інтересу позивача.

У разі наявності спору щодо правових наслідків нікчемного правочину суд зобов`язаний перевірити відповідні доводи сторін і, застосувавши норми матеріального права, у мотивувальній частині судового рішення підтвердити або спростувати обставини нікчемності такого правочину. Водночас сам по собі спосіб захисту у вигляді встановлення нікчемності правочину законом не передбачений як самостійний спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі № 752/6361/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «ФК «Інвестстандарт» про визнання недійсними в частині договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року, договору відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2020 року відмовлено.

У зазначеній справі суди встановили, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, які на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля (29 червня 2010 року), відступлення права вимоги (07 липня 2010 року) та договору факторингу (12 листопада 2020 року) мали статус фінансових установ відповідно до законодавства України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ та, відповідно, мали право на надання фінансових послуг, зокрема щодо укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення права вимоги.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що право вимоги кредитора АТ «ОТП Банк» щодо стягнення заборгованості з боржника перейшло до відповідачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» на підставі договорів відступлення права вимоги, у зв`язку з чим відбулася заміна кредитора у зобов`язанні. Дії відповідачів, вчинені з метою реалізації такого права, не є колекторською діяльністю у розумінні чинного законодавства.

Суд також керувався тим, що особа, право якої порушено, має право на захист не будь-яким, а саме визначеним законом способом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються встановлені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, спрямовані на відновлення (визнання) порушених або оспорюваних прав та вплив на правопорушника.

Разом з тим, позивач не довела наявності факту порушення, невизнання чи оспорювання її цивільного права або законного інтересу, а також не навела належного обґрунтування обраного способу захисту, у тому числі в частині його відповідності характеру заявлених вимог.

За відсутності встановленого порушення прав позивача суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

Київський апеляційний суд постановою від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, які на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля, відступлення права вимоги та договору факторингу мали статус фінансових установ відповідно до законодавства України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ України та, відповідно, мали право на надання фінансових послуг, зокрема щодо укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення права вимоги.

За таких обставин під час укладення оспорюваних договорів їх сторони відповідали вимогам закону, а набувачі права вимоги мали необхідний правовий статус та правосуб`єктність для вчинення відповідних правочинів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не навела конкретних фактів порушення її майнових прав чи законних інтересів унаслідок укладення оспорюваних договорів та не довела, що визнання таких договорів недійсними призведе до захисту або відновлення її прав.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що права позивача, яка не є стороною оспорюваних договорів, були будь-яким чином порушені. Оспорювані договори не впливають безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки внаслідок їх укладення не змінюється, не припиняється та не встановлюється нове основне зобов`язання боржника, який зобов`язаний виконати його в обсязі та на умовах, визначених кредитним договором або актами цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що ціна договору факторингу сформована за рахунок процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, колегія суддів відхилила, оскільки законодавством не встановлено підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості, на думку боржника, нараховані безпідставно.

Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для боржника безумовного обов`язку сплатити борг у розмірі, визначеному таким договором, а у разі пред`явлення вимоги новим кредитором боржник не позбавлений права заявляти заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло з кредитного договору.

Колегія суддів також відхилила доводи апеляційної скарги про те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення не досліджувалися конкретні умови договору щодо порядку формування ціни в частині позивача, оскільки за загальним правилом ціна договору визначається за домовленістю його сторін, а дослідження ціни договору в межах цієї справи не впливає на результати її розгляду.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 910/5617/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки її доводам щодо недійсності оспорюваних договорів з підстав відсутності домовленості сторін щодо істотних умов, а саме розміру фінансового активу, визначеного у грошовому виразі, та умов взаєморозрахунків.

На день укладення договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року домовленості сторін щодо ціни фінансової послуги (факторингу) фактично не було досягнуто, оскільки до розрахунку включено складові права вимоги, які не існували, зокрема проценти, нараховані після закінчення строку кредитування, пов`язані з цим штрафні санкції (неустойку), а також проценти на майбутнє.

Крім того, суди взагалі не дослідили конкретні умови договорів, які визначають порядок формування ціни в частині прав та обов`язків позивача, обмежившись посиланням на загальне правило про свободу договору та право сторін визначати його ціну на власний розсуд, хоча позивач не є стороною таких договорів.

Разом з тим, факторинг є фінансовою послугою, а отже договір про її надання відповідно до закону має укладатися виключно у письмовій формі та містити істотні умови, зокрема умови про розмір фінансового активу, визначений у грошовому виразі, строки його внесення, а також порядок і умови взаєморозрахунків між сторонами.

Заявник також зазначала, що новий кредитор не належить до кола юридичних осіб, які на підставі банківської ліцензії мають виключне право на надання банківських послуг, у зв`язку з чим на нього не поширюються обов`язки банку, передбачені статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема щодо заборони змінювати умови нарахування процентів за кредитними договорами. За таких обставин позивач, як клієнт банку, позбавлена можливості вимагати від нового кредитора дотримання банківських обов`язків.

У зв`язку з цим заявник вказувала, що ціна договору факторингу, сформована за рахунок процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, безпосередньо впливає на обсяг її прав та обов`язків, правове регулювання яких здійснюється, зокрема, Законом України «Про банки і банківську діяльність», тоді як новий кредитор не є суб`єктом відповідних банківських правовідносин.

На переконання заявника, з урахуванням наведених норм матеріального права у випадку, коли договір факторингу укладено між банком та установою, яка не є банком, а ціна такого договору сформована за рахунок процентів, нарахованих поза межами строку кредитування та на майбутнє, такий правочин порушує права позивача і є оспорюваним з підстав недодержання на момент його вчинення вимог статей 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Усунення вказаних порушень закону є неможливим, оскільки новий кредитор позбавлений правосуб`єктності брати участь у таких правовідносинах відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Аргументи інших учасників справи

У травні 2025 року ТОВ «ФК «Інвестстандарт» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 12 лютого 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва.

15 жовтня 2025 року матеріали справи № 490/8336/21 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», яке змінило найменування на АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-400/262/2007, за умовами якого позивач отримала кредит на придбання нерухомого майна у розмірі 20 000,00 дол. США (а. с. 25, 26).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PСL-400/262/2007, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 27-32).

07 липня 2010 року між АТ «ОТП Банк» (фактор) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнт) укладено договір відступлення права вимоги, згідно з пунктом 1.1 якого, у зв`язку з укладенням між фактором та клієнтом договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 червня 2010 року, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, у тому числі право звернення стягнення на заставне майно.

За умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року та договору відступлення прав вимоги від 07 липня 2010 рокуАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року у справі № 2-717/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-400/262/2007 в сумі 1 818 577,51 грн (а. с. 37, 38).

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року в частині стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині зазначені судові рішення залишено без змін.

12 грудня 2020 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» укладено договір факторингу, за яким ТОВ «ФК «Інвестстандарт» передано право грошової вимоги за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007 (а. с. 60-63).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі № 752/6361/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ТОВ «ФК «Інвестстандарт» про визнання недійсними в частині договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року, договору відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2020 року відмовлено.

У зазначеній справі суди встановили, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, які на момент укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля (29 червня 2010 року), відступлення права вимоги (07 липня 2010 року) та договору факторингу (12 листопада 2020 року) мали статус фінансових установ відповідно до законодавства України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ та, відповідно, мали право на надання фінансових послуг, зокрема щодо укладення договорів купівлі-продажу кредитного портфеля та відступлення права вимоги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до абзацу другого статті 1, частини першої статті 4 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частини перша-третя статті 24 Закону України «Про іпотеку»).

Щодо критеріїв розмежування договору факторингу та договору відступлення права вимоги (цесії)

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

З огляду на це правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (пункт 106)).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Щодо ціни продажу права вимоги

У статті 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною першою статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Поряд з цим, згідно з частиною третьою статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звідси вбачається, що право вимоги є об`єктом цивільних прав, а саме майном, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Як встановлено у частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас згідно з абзацом 1 частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При цьому, право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість.

Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення.

Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від імовірності її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.

Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент залежно від ряду обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Отже, сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробив висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 зазначив, що з урахуванням змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передання вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам собою факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

У такий спосіб Верховний Суд запровадив певний алгоритм, який полягає в тому, що хоча кожна з наведених складових (а) відсутність у позивача права або законного інтересу; б) відсутність їх порушення; в) відсутність їх порушення саме відповідачем; г) обрання неналежного та/або неефективного способу захисту позивачем) і є самостійною підставою для відмови в позові, однак їх застосування судом можливо виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18.

Так, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що оспорювані правочини відповідають вимогам чинного законодавства України, не порушують прав і законних інтересів позивача, а також з урахуванням того, що згода боржника на укладення таких договорів законом не вимагається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене та правильно визначивши характер спірних правовідносин і норми матеріального права, що підлягають застосуванню, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків як про недоведеність ОСОБА_1 наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання оспорюваних договорів недійсними (нікчемними), так і про недоведеність порушення цими правочинами її прав та законних інтересів.

Доводи касаційної скарги про те, що договір факторингу укладений між банком та установою, яка не є банком, а ціна такого договору сформована за рахунок процентів, нарахованих поза межами строку кредитування та на майбутнє, у зв`язку з чим такий договір порушує права позивача та є оспорюваним з підстав недодержання на момент його вчинення вимог статей 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не заслуговують на увагу.

Законодавством не встановлено підстав недійсності договору відступлення права вимоги у разі передання вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості, на думку боржника, нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, невиконанням чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначені нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги.

Питання належного чи неналежного виконання сторонами зобов`язань за кредитним договором, право вимоги за яким було передано за оспорюваними договорами, підлягає дослідженню в межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність і дійсність договорів про відступлення права вимоги, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 та від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили в повному обсязі та не надали належної оцінки доводам позивача щодо недійсності оспорюваних договорів з підстав відсутності домовленості сторін щодо розміру фінансового активу, визначеного у грошовому виразі, та умов взаєморозрахунків, є необґрунтованими. Під час укладення договорів про відступлення права вимоги сторони, відповідно до положень статей 512-514 ЦК України, досягли згоди щодо умов таких договорів, визначивши для себе правила подальшої поведінки.

Відповідачами при укладенні оспорюваних договорів дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. Позивач не є стороною зазначених договорів, а згода боржника на відступлення права вимоги від первісного до нового кредитора законом не передбачена.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 910/5617/21, колегія суддів відхиляє, оскільки фактичні обставини цієї справи та справи, що переглядається, є різними, а правові висновки сформульовані з урахуванням конкретних обставин та доказової бази у кожній справі.

Так, у справі № 910/5617/21 суди виходили з того, що договір містив ознаки фінансової послуги факторингу із заміною кредитодавця - банку, який є фінансовою установою та має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу особу - нерезидента, який не мав відповідного правового статусу.

Натомість у справі, що переглядається, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» є юридичними особами, які на момент укладення оспорюваних договорів мали статус фінансових установ відповідно до законодавства України, були внесені до Державного реєстру фінансових установ та, відповідно, мали право на надання фінансових послуг. Зазначене встановлено, зокрема, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року у справі № 752/6361/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року та постановою Верховного Суду від 08 січня 2025 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року, відступлення права вимоги від 07 липня 2010 року та відступлення права вимоги від 12 листопада 2020 року відмовлено.

У зазначеній справі суди також встановили, що право вимоги за кредитним договором від 22 серпня 2007 року № ML-400/262/2007, яке перейшло спочатку до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а згодом до ТОВ «ФК «Інвестстандарт», не є валютною операцією, що потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Інвестстандарт» мали право укладати оспорювані договори без отримання ліцензії на здійснення валютних операцій, оскільки така ліцензія необхідна лише при укладенні кредитного договору, який відповідачі з ОСОБА_1 (боржником) не укладали.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постанові суду касаційної інстанції, на яку послалася заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко