Номер провадження: 22-ц/813/399/26
Головуючий у першій інстанції Бузовський В.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеда С.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попова Олена Анатоліївна, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-34» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, -

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Житлово-будівельний кооператив «Іллічівський-34» (-далі ЖБК «Іллічівський-34»), в інтересах якого діє представник за довіреністю Побєдаш Христина Михайлівна, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, в якому просила суд стягнути cолідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЖБК «Іллічівський-34» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги, а саме заборгованість за квартиру АДРЕСА_1 , у загальному розмірі 65 573,93 грн, з яких заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01 березня 2018 року по 01 квітня 2020 року у розмірі 35 399,16 грн, інфляційних втрат за період з 01 березня 2018 року по 01 липня 2023 року у розмірі 24 504,12 грн, трьох відсотків річних за період з 01 березня 2018 року по 01 липня 2023 року у розмірі 5 670,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ЖБК «Іллічівський-34» забезпечує комунальними послугами квартиру АДРЕСА_1 , в якій мешкають боржники. Відповідачі оплату за житлово-комунальні послуги не вносять, але фактично ними користуються, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг на суму 35 399,16 грн за період з 01.03.2018 - по 01.04.2020р.р.. 15 травня 2020 року Суворовським районним судом м. Одеси по справі №523/6192/20 було видано судовий наказ, яким стягнуто з боржників заборгованість, на підставі якого позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Хлебнікова О.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження, яке станом на день звернення до суду ще не закрито, оскільки боржники продовжували не сплачувати борги за комунальні послуги. 26 червня 2023 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси було скасовано судовий наказ від 15 травня 2020 року. Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача за довіреністю Побєдаш Христина Михайлівна в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 29).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином (а.с. 26,27,28), причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності від них не надходили, відзив на позов не подавали.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року позов ЖБК «Іллічівський-34» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг - задоволено частково.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ЖБК «Іллічівський-34» (, місцезнаходження за адресою: вул. Семена Палія, буд. 127, м. Одеса) заборгованість у загальному розмірі 51 170 (п`ятдесят одна тисяча сто сімдесят) гривень 76 копійок, у тому числі: заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.03.2018 по 01.04.2020р.р. у розмірі 35 399 (тридцять п`ять тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 16 копійок, інфляційних втрат за період з 01.03.2018 по 23.02.2022р.р. у розмірі 11 538 ( одинадцять тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 25 копійок, трьох відсотків річних за період з 01.03.2018 по 23.02.2022р.р. у розмірі 4 233 (чотири тисячі двісті тридцять три) гривні 35 копійок;

стягнув у рівних частках з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ЖБК «Іллічівський-34» (, місцезнаходження за адресою: вул. Семена Палія, буд.127, м. Одеса) сплачений судовий збір у розмірі 2 650 (дві тисячі шістсот п`ятдесят) гривні 71 копійку.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року за позовом ЖБК «Іллічівський-34» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попова Олена Анатоліївна, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судові рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. За ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві позивача ЖБК «Іллічівський-34», в інтересах якого діє представник за довіреністю Побєдаш Христина Михайлівна, на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 66 ЖК УРСР плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи з загальної площі квартири (одноквартирного будинку).

Згідно частини 1 статті 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до частини 2 статті 162 ЖК УРСР плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

У пунктах 5-14 частині 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VІІІ (надалі Закон №2189-VІІІ) Закону зазначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

кількісний показник комунальних послуг - кількість одиниць виміру обсягу отриманої споживачем комунальної послуги, визначена відповідно до показань вузла обліку та/або вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством;

колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

норми споживання комунальних послуг (далі - норми споживання) - кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством;

плата за абонентське обслуговування - платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води);

споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач;

управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

У статті 5 Закон №2189-VІІІ зазначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Статтею 6 Закон №2189-VІІІ передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Виконавцями комунальних послуг є: 1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; 2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; 5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; 6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення; 7) послуг з управління побутовими відходами - адміністратор послуги з управління побутовими відходами, а у разі його відсутності - визначений у встановленому законодавством порядку суб`єкт господарювання, який здійснює збирання та перевезення побутових відходів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до карток реєстрації особи та відповідей з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12-14, 20-22).

Відповідно до довідки про стан заборгованості відповідачів за внесками по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.03.2018 по 01.04.2020р.р. становить 35 399,16 грн (а.с. 11).

Згідно довідки про розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 01.03.2018 по 01.07.2023р.р. інфляційні втрати склали 24 504,12 грн, три відсотки річних 5 670,65 грн (а.с. 10).

15 травня 2020 року Суворовським районним судом м. Одеса у справі №523/6192/20 було видано судовий наказ, яким було солідарно стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ЖБК «Іллічівський-34» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 35 399,16 грн; інфляційні витрати 4 035 грн, 3% річних від простроченої суми 2 217 грн та сплачений судовий збір у розмірі 176,20 грн (а.с. 15).

26 червня 2023 року Суворовським районним судом м. Одеса у справ №523/6192/20 за заявою представника ОСОБА_2 було скасовано судовий наказ від 15 травня 2020 року у зв`язку із наявністю спору про право (а.с. 16).

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом про ОСББ.

Згідно до ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» від 29.11.2001, співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщенням житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. До того, відповідно до п. 8 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, співвласники житлового будинку, гуртожитку зобов`язані забезпечувати належне утримання, експлуатацію, реконструкцію, реставрацію, поточний і капітальний ремонт, технічне переоснащення спільного майна житлового будинку, гуртожитку пропорційно до частки співвласника на умовам співфінансування.

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку відповідно до ст. 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів; здійснювати контроль за своєчасною сплатою внесків і платежів. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.

За період, у який у відповідача виникла заборгованість, позивачем, як обслуговуючою організацією, в указаний період щоденно надавались послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані Простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: згідно п. 3. - сплата неустойки; згідно п.4. - відшкодування збитків та моральної шкоди. До того згідно ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

При цьому згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» "правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1ст. 355 ЦПК України.

Згідно ч. 9 ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься: визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання: встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів.

Згідно ст. 15 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», співвласник зобов`язаний, зокрема, виконувати обов`язки, передбачені статутом об`єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі; виконувати передбачені статутними документами обов`язки перед об`єднанням.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" та ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» обов`язок співвласника багатоквартирного будинку виконувати рішення зборів співвласників.

Відповідно до п. 3 Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №143 від 28.05.2015 виконавчий комітет Одеської міської ради доручив підприємствам, що здійснюють утримання житлового фонду та є виконавцями послуг з вивезення побутових відходів, проводити нарахування плати за послугу з вивезення побутових відходів для населення, враховуючи встановлені пунктом 1 цього рішення тарифи та діючі норми накопичення відходів, встановлені рішенням ВК ОМР згідно вимог чинного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

На підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Таким чином, розрахунковим періодом, який слід враховувати при обчисленні 3% річних та інфляційних збитків за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг, слід вважати з 01 березня 2018 року до 23 лютого 2022 року, тобто до дня який передував дню оголошення на території України воєнного стану.

Таким чином, приймаючи до уваги, що порушення грошового зобов`язання тривало з 01.03.2018 до 23.02.2022, то 3% річних складають 4 233,35 грн (35 399,16 / 365 * 3 * 1 456 / 100)

Інфляційні збитки за той же період складають 11 538,25 грн враховуючи, що індекс інфляції складав за: березень 2018 року - 101,10; квітень 2018 року - 100,80; травень 2018 року - 100,00; червень 2018 року - 100,00; липень 2018 року - 99,30; серпень 2018 року - 100,00; вересень 2018 року - 101,90; жовтень 2018 року - 101,70; листопад 2018 року - 101,40; грудень 2018 року - 100,80; січень 2019 року - 101,00; лютий 2019 року - 100,50; березень 2019 року - 100,90; квітень 2019 року - 101,00; травень 2019 року - 100,70; червень 2019 року - 99,50; липень 2019 року - 99,40; серпень 2019 року - 99,70; вересень 2019 року - 100,70; жовтень 2019 року - 100,70; листопад 2019 року - 100,10; грудень 2019 року - 99,80; січень 2020 року - 100,20; лютий 2020 року - 99,70; березень 2020 року 100,8; квітень 2020 року 100,8; травень 2020 року 100,3; червень 2020 року - 100,2; липень 2020 року 99,4; серпень 2020 року 99,8; вересень 2020 року 100,5; жовтень 2020 року - 101,0; листопад 2020 року - 101,3; грудень 2020 року 100,9; січень 2021 року - 101,3; лютий 2021 року -101,0; березень 2021 року -101,7; квітень 2021 року -100,7; травень 2021 року - 101,3; червень 2021 року -100,2; липень 2021 року -100,1; серпень 2021 року -99,8; вересень 2021 року -101,2; жовтень 2021 року -100,9; листопад 2021 року -100,8; грудень 2021 року -100,6; січень 2022 року -101,3; лютий 2022 року 101,6.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позовні вимоги ЖБК «Іллічівський-34» знайшли своє підтвердження матеріалами справи, а тому підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 2 650,71 грн (2 473,80 грн подача позову через систему «Електронний суд» + 176,20 грн (подача заяви про видачу судового наказу)) (а.с. 1, 15).

Проте, з висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, ЖБК «Іллічівський-34», не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що загальний розмір заборгованості відповідачів по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги становить 35 339 грн.

Дійсно, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , й зобов`язаний сплачувати за спожиті послуги у встановлений законом строк.

Проте, аналізуючи зміст наданого позивачем розрахунку заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 березня 2018 року по 01 квітня 2020 року, колегія суддів вважає, що позивачем не надано детального та належного розрахунку заборгованості, з якого можна було би з`ясувати з достовірністю які саме послуги відповідачем спожиті, їх складові, кількість та вартість, відповідає діючим тарифам на послуги, не наведено належного обґрунтування цін на послуги з управління будинком та прибудинковою територію, які розраховуються за 1 кв.м загальної площі квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, позивачем з об`єктивністю та достовірністю не підтверджено в судовому засіданні те, що наданий ним розрахунок заборгованості за ці послуги відповідає діючим тарифам на послуги та дійсності, з нього неможливо з`ясувати, які саме послуги відповідачем спожиті, їх складові, кількість та вартість, які спожиті послуги оплачені ним та в якому розмірі, тому цей доказ є недостовірним, недостатнім й не може бути прийнятий до уваги.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла до висновку про необґрунтованість позову ЖБК «Іллічівський-34», оскільки позивач не навів доказів виникнення у відповідачів зобов`язань по погашенню заборгованості за житлово-комунальні послуги, не надав доказів надання таких послуг всім споживачам, зокрема відповідачам. Із наданого позивачем розрахунку не вбачається, які саме послуги відповідачами спожиті, їх кількість та вартість, а також факт несплати відповідачами отриманих послуг.

Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості за спожиті послуги є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Таким чином, позивачем в судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачі порушили його права, а тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право позивача не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263-265 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Попова Олена Анатоліївна, задовольнити частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2023 року скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позову Житлово-будівельного кооперативу «Іллічівський-34» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда