справа № 757/3134/22-ц головуючий у суді І інстанції Хайнацький Є.С.
провадження № 22-ц/824/293/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

у провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди у сумі 237 478 753,80 грн.

18 травня 2024 року позивач подав позовну заяву в новій редакції, у якій просив стягнути з Національного антикорупційного бюро України у відновлення порушених конституційних прав через відшкодування заподіяної шкоди позивачу 257 344 338,60 грн. (т. 1 а.с. 190 - т. 2 а.с. 103, зареєстровано судом 20 травня 2024 року за вх. №68082).

20 травня 2024 року позивач подав заяву про зміну предмету позову, у якій просив стягнути у відновлення порушених конституційних прав через відшкодування заподіяної шкоди з Національного антикорупційного бюро України 178 185 021,00 грн, та з Спеціалізованої антикорупційної прокуратури 178 185 021,00 грн. (т. 2 а.с. 104 - т. 3 а.с. 71, зареєстровано судом 21 травня 2024 року за вх. №68547).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви в новій редакції (від 18 травня 2024 року) та повернуто її позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 06 січня 2025 року через систему Електронний суд подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що оскаржувану ухвалу місцевий суд постановив без участі позивача. Зокрема, не вирішив його клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Зазначив, що суд не надав доказів, що подання редакції від 20 травня 2024 року позову є зміною по суті предмета і підстав позову, що є порушенням судом ч. 6 ст. 81, ч. ч. 1, 2. 5 ст. 263 ЦПК України.

При цьому, предметом розгляду є одні і ті ж самі порушення конституційних прав позивача за ст. ст. 19, 129-1 Конституції України, одними і тими ж органами державної влади (органами досудового розслідування, наглядової прокуратури), у один і той же період часу. Крім того, судом не наведено положення ЦПК України щодо заборони одночасного внесення змін у позов за складом відповідачів та позовних вимог.

НАБУ та САП разом та одночасно порушували права позивача, які є предметом позову та його редакції від 20 травня 2024 року, та суд був зобов`язаний вжити заходів для встановлення належного кола відповідачів у справі щодо захисту прав позивача.

Судом не наведено доказів, що редакція позову від 20 травня 2024 року є новим позовом за новими доказами та іншим предметом позову, іншими вимогами та таким іншим, які не були відомі суду під час відкриття провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вважав, що нова редакція позовної заяви, яка надійшла на адресу суду 20 травня 2024 року, фактично є заявою про зміну предмета позову, позивач в порушення вимог ч.3 ст. 49 ЦПК України фактично змінює як предмет позову, так і його підстави. Позивачу було відомо на час звернення до суду з відповідним позовом коло учасників справи, оскільки обставини на які він посилається у позовній заяві, відбулися в період з 2017 року до початку 2019 року.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала означеним вище вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування вказаної норми викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Заяву позивача про зміну предмета або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Зі змісту поданої ОСОБА_1 18 травня 2024 року та зареєстрованої місцевим судом 20 травня 2024 року позовної заяви в новій редакції, на переконання колегії суддів, вбачається, що позивач фактично змінив і предмет, і підстави позову, адже первісні позовні вимоги щодо відшкодування шкоди з держави Україна були заявлені до Державної казначейської служби України на суму 237 478 752,80 грн, а нові вимоги стосуються стягнення з Національного антикорупційного бюро України 257 344 338,60 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, що пред`являючи позовні вимоги до нового відповідача та збільшуючи суму відшкодування позивач одночасно змінив фактичні та юридичні підстави позову, що є неприпустимим адже невиправдано розширює коло обставин, які підлягають доказуванню.

На підставі наведених вище доводів, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу діяв в межах своїх повноважень.

В той же час, відмова у прийнятті до розгляну позовної заяви у новій редакції не є перешкодою для звернення ОСОБА_1 до суду з таким позовом окремо.

Додатково апеляційний суд зазначає, що позбавлений можливості розглянути по суті доводи апеляційної скарги щодо неприйняття судом до розгляду заяви позивача про зміну предмету позову подану 20 травня 2024 року та зареєстровану судом 21 травня 2024 року, оскільки вказана заява судом першої інстанції не розглянута, процесуальних рішень щодо неї суд не приймав.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки лише зводяться до довільного тлумачення закону апелянтом.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова