КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4943/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, відповідно до якого просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , зокрема: надати (передати) їй комплект ключів від вхідних дверей квартири (у разі встановлення гомофонних / електронних систем - надати доступні коди / ключі / картки); заборонити відповідачу вчиняти дії, що перешкоджають користуванню квартирою нею як співвласником, у тому числі самовільно змінювати замки, блокувати доступ, чинити будь-які інші способи не допуску її до квартири; зобов`язати відповідача утримуватися від будь-яких дій / бездіяльності, які у майбутньому створюватимуть перешкоди в користуванні квартирою нею (негаторне зобов`язання - «не чинити перешкоди»). Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набула за законом у порядку спадкування після смерті батька. Інша 1/2 частина цієї квартири зареєстрована за відповідачкою.

Незважаючи на наявність у неї права власності на 1/2 частини квартири та її реєстрацію місця проживання у ній, відповідач тривалий час чинить перешкоди у доступі та користуванні житлом. Зокрема, за результатами розгляду її звернення до поліції у 2015 році Святошинським РУ ГУМВС у м. Києві повідомлено, що звернення щодо перешкоджання доступу до квартири АДРЕСА_1 розглянуто, у зв`язку з цивільно-правовим характером спору заявниці роз`яснено необхідність звернення до суду для захисту порушеного права.

Позивач вказує, що зазначене офіційне роз`яснення підтверджує наявність конфлікту доступу та відмову відповідача у добровільному припиненні перешкод. Перешкоди у доступі та користуванні мають триваючий характер й існують донині, що порушує її право на вільне розпорядження і користування майном.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , зокрема:

- надати (передати) ОСОБА_3 комплект ключів від вхідних дверей квартири (у разі встановлення гомофонних / електронних систем - надати доступні коди / ключі / картки);

- заборонити ОСОБА_1 вчиняти дії, що перешкоджають користуванню квартирою ОСОБА_3 як співвласником, у т.ч. самовільно змінювати замки, блокувати доступ, чинити будь-які інші способи не допуску ОСОБА_3 до квартири.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211, 20 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачем не доведено наявності реальних перешкод у доступі до квартири, фактів зміни замків відповідачем, спроб потрапити до квартири, викликів поліції чи інших доказів фактичного блокування доступу.

Подані позивачем заяви, складені не уповноваженими органами, а самостійно, не є належними та допустимими доказами порушення прав. Водночас суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, безпідставно поклав тягар доказування на відповідача та помилково визнав саму відсутність ключів у позивача достатнім доказом наявності перешкод у користуванні майном.

Таким чином, суд безпідставно визнав наявність перешкод, не встановивши фактичних дій відповідача.

Зазначає, що відповідь поліції не підтверджує факту блокування доступу до квартири АДРЕСА_1 , лише вказує, що такий спір є цивільним.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивачки у справі ОСОБА_3 , адвокат Муравлянік О.С. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 117, 119) до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набула у порядку спадкування за законом після смерті батька, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.06.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 18-882, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори.

Державна реєстрація права власності на 1/2 частини зазначеної квартири за позивачем підтверджується відомостями у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №15230519 від 23.12.2013 року, підстава - вказане раніше про право на спадщину за законом від 26.06.2012 року; власник - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 07.10.2003 Святошинським РУ ГУ МВС у м. Києві.

Власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 09.07.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пуртовою І.В., зареєстрований в реєстрі №446, що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №440042124 від 19.08.2025 року.

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва №2025/011737123 від 18.08.2025 року.

Місцем реєстрації проживання відповідача відповідно до відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА є: АДРЕСА_3 .

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на підтвердження заявлених вимог у позові позивачем надано суду заяву ОСОБА_3 до Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 18.08.2025 року, відповідь Святошинського РУ ГУМВС України в місті Києві від 21.09.2015 року, відповідь Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 03.09.2025 року №.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , доступ до якої відповідач позивачу не надає. Як співвласник спірної квартири, позивач не має ключів від вхідних дверей, їх відповідач не надає. Доказі зворотного у ході розгляду справи не встановлено.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_1 їй чиняться перешкоди в користуванні майном. З часу набуття у власність 1/2 частини квартири вона не має можливості не лише користуватись нею, а й навіть зайти до неї у зв`язку з чим вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, співвласника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав(див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 759/26865/21).

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість заявлених позивачкою вимог та мотивував своє рішення тим, що вказані обставини підтверджуються поданими позивачкою заявою ОСОБА_3 до Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 18.08.2025 року, відповідь Святошинського РУ ГУМВС України в місті Києві від 21.09.2015 року, відповідь Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 03.09.2025 року № (а.с. 17-19, 50).

За вимогами частин другої, третьої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Засада змагальності сторін у судовому процесі є однією з ключових принципів правосуддя. Вона передбачає, що судовий процес є своєрідним полем змагання між сторонами - позивачем і відповідачем у цивільних справах. Головною метою цього принципу є забезпечення справедливості та об`єктивності судового процесу. Змагальність сторін у судовому процесі дозволяє кожній стороні активно захищати свої права та інтереси. Сторони мають можливість представляти свідчення, докази та аргументи на підтримку своєї позиції перед судом. Суд, зі своєї сторони, має завдання ретельно розглянути всі аргументи та докази від обох сторін та прийняти об`єктивне рішення на підставі закону (постанова Верховного Суду 07 серпня 2024 року в справі № 725/5693/21, від 21 червня 2024 року в справі № 134/743/22 ).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи позивачка у справі ОСОБА_3 набула права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.06.2012 року, зареєстрованим в реєстрі за № 18-882, виданим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори (а.с. 12).

Державна реєстрація права власності на 1/2 частини зазначеної квартири за позивачем підтверджується відомостями у Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №15230519 від 23.12.2013 року, підстава - вказане раніше про право на спадщину за законом від 26.06.2012 року; власник - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 07.10.2003 Святошинським РУ ГУ МВС у м. Києві (а.с. 14).

Власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є відповідач у даній справі ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 09.07.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пуртовою І.В., зареєстрований в реєстрі №446, що вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №440042124 від 19.08.2025 року (а.с. 13-16).

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого до матеріалів справи долучено Витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва №2025/011737123 від 18.08.2025 року (а.с.11).

Місцем реєстрації проживання відповідача відповідно до відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Святошинської РДА є: АДРЕСА_3 (а.с.23).

Як вбачається із матеріалів справи позивачка у справі ОСОБА_3 , набувши 26 червня 2012 року право власності на 1/2 частину вище вказаної квартири в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та зареєструвавши 24 жовтня 2013 року вказані права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без посередньо до відповідачки ОСОБА_1 , яка також набула - 09 липня 2013 року права власності на 1/2 частину вказаної квартири на підставі договору дарування не зверталася. Доказів вказаному матеріали справи не містять.

Посилання позивачки на подання нею заяв до Святошинського УП ГУНП у м. Києві як наявність чинення перешкод відповідачкою у справі у користуванні нею вказаною квартирою безпідставно визнано судом першої інстанції як належний доказ.

Так із вище вказаних листів наданих керівниками Святошинського УП ГУНП у м. Києві на звернення ОСОБА_3 , вбачається, що перевірка дійсності обставин викладених у вказаних заявах позивачки працівниками поліції не проводилася, відповідні процесуальні документи (відібрання пояснення в учасників конфлікту, очевидців, та складення відповідного висновку за результатами перевірки) не виносилися.

В матеріалах справи відсутні також і відповідні звернення позивачки до відповідачки щодо допуску її до спірної квартири та надання їй ключів.

Із наданого до суду відзиву відповідачки не вбачається, що вона заперечувала право позивачки на користування квартирою, а також щодо того, що позивачка на протязі 13 років після набуття права власності на 1/2 частину вказаної квартири зверталася до неї із вказаною вимогою/проханням.

При цьому з`ясувати особисті відносини між сторонами вказаної справи суд першої інстанції не зміг у зв`язку з поданням представником позивачки заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

При апеляційному розгляді справи представник позивача також не надав обґрунтованих пояснень чи дійсно позивачка зверталася, що відповідачки особисто із проханням надати їй ключі та доступ до квартири, та чи дійсно мало місцем не допуск відповідачкою позивачки до вказаної квартири, коли та за яких обставин, пославшись лише на вище вказані відповіді керівників Святошинського УП ГУНП у м. Києві.

Із доводів апеляційної скарги не вбачається що відповідачка у справі заперечує право позивачки на користування вище вказаною квартирою.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є не обґрунтованим, та не відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Як вбачається із матеріалів справи вище вказана спірна квартира є двокімнатною однак позивачка заявляючи вимоги щодо надання їй доступу до вказаної квартири при цьому з вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням відповідачка до суду не зверталася з врахуванням того, що співвласники вказаного нерухомого майна не є близькими родичами.

Суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір не врахував, що ОСОБА_3 звертаючись до суду із вказаним позовом, не надавала своїх пропозицій щодо порядку користування квартирою, яка є спільною частковою власністю сторін по справі, а лише посилалася на не допуск її у вказану квартиру при цьому не надавши належних та допустимих доказів даному факту.

Колегія суддів перевіривши доводи апеляційної скарги погоджується із ними оскільки позивач у справі, звертаючись до суду із вказаним позовом не довела заявлені вимоги належними та допустимими доказами.

З врахуванням часу на протязі якого сторони є співвласниками вказаної квартири більше 12 років, у сторін було достатньо час у для врегулювання спірних питань як в добровільному порядку так і в судовому порядку шляхом відповідних звернень щодо встановлення порядку користування квартирою та вселення.

Не позбавленні сторони вирішення вказаного і на даний час, шляхом відповідних звернень між собою та оформлення вказаних правовідносин в добровільному або у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права в частині оцінки наданих сторонами доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із не доведенням позовних вимог.

Задоволення судом вимог щодо усунення перешкод у користуванні та надання позивачці ключів лише з підстав самого факту звернення позивачки до суду на підставі її особистих тверджень про чинення таких перешкод суперечитиме загальним принцип цивільного процесуального законодавства щодо змагальності та доведеності порушення прав, а в подальшому може призвести до визначеності при його виконанні в частині порядку користуванні квартирою.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки відповідачка у справі звертаючись до суду апеляційної інстанції понесла відповідні витрати по сплаті судового збору у розмірі 1453,44 грн, тому вказані витрати повинні бути їй компенсовані за рахунок позивачки.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 адреса прож. АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на корись ОСОБА_1 понесені витрати по справі пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1453,44 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв