Справа №155/1122/25
Провадження №2/155/88/26
ГОРОХІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.02.2026 м. Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі головуючого судді Санакоєва Д.Т., при секретарі судових засідань Федонюк О.М., розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рущак Володимир Михайлович до ОСОБА_2 , Горохівської міської ради Луцького району Волинської області про визнання заповіту не дійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Волошин Сергій Анатолійович,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Рущака В.М.,

представника відповідача адвоката Веремчука В.В.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Рущака В.М. звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та Горохівської міської ради Луцького району Волинської області про визнання заповіту не дійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Волошин Сергій Анатолійович.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама Позивача ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 було складено заповіт, що був посвідчений секретарем Лемешівської сільської ради, Горохівського району, Волинської області Шостак. Заповіт зареєстровано за №14. Коли Позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про відкриття спадкової справи, то стало відомо, що існує ще один заповіт від 23 вересня 2021 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1-96 та посвідчений старостою ОСОБА_4 . Позивач вважає, що заповіт від 23 вересня 2021 року, не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт не був підписаний ОСОБА_3 та не відповідає волі спадкодавця, оскільки напис і підпис на заповіті від 23 вересня2021 року не є підписом спадкодавця, що свідчить про підробку підпису на заповіті.

На підставі викладеного, просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 23 вересня 2021 року, що посвідчений старостою ОСОБА_4 , що зареєстрований за №1-96.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 15 липня 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання з викликом сторін.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю із підстав наведених у ньому та просили його задовольнити.

Представника відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та просив відмовити у задоволені позову з підстав необґрунтованості та недоведеності належними та допустимими доказами.

Представник відповідача Горохівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак 25 липня 2025 року скерував до суду письмову заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі. Вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими письмовими доказами. Матеріали справи не містять жодних відомостей про недійсність оспорюваного позивачем заповіту. Враховуючи вищевикладене, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

За час судового розгляду справи від сторін будь-які додаткові заяви (клопотання) по суті справи до суду не надходили.

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.15-17).

ОСОБА_3 за життя, а саме 14 лютого 2018 року склала на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений секретарем Лемешівської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №14 (а.с.18 зворот, 19).

Згідно заповіту від 14 лютого 2018 року ОСОБА_3 заповіла належний їй будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Земельну частку /пай/, що належить ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №005771 площею 1,08 га заповіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Земельну частку /пай/, що належить ОСОБА_3 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №340485 площею 6,84 га заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Всі ощадні книжки заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Заповіт містить підпис заповідача.

Заповіт містить відомості про прочитання його змісту заповідачем та його власноручне підписання у присутності секретаря.

Окрім того, ОСОБА_3 23 вересня 2021 року склала на випадок своєї смерті ще один заповіт, що зареєстрований в реєстрі за № 1-96 та посвідчений ОСОБА_4 , старостою сіл Підбереззя, Печихвости, Стрільче, Полюхне, Козятин, Лемішів, Мирків, Пірванче, Горохівської міської ради Луцького району Волинської області (а.с.19 зворот, 20).

Згідно заповіту від 23 вересня 2021 року ОСОБА_3 заповіла свій будинок з надвірними будівлями і спорудами, присадибну земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 в рівних частинах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Земельні ділянки площею 1,0828 га, кадастровий номер :01:001:000 та площею 6,8403 та кадастровий номер :01:002:1167 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

Заповіт містить підпис заповідача.

Заповіт містить відомості про прочитання його змісту заповідачем та його власноручне підписання у присутності старости.

Із витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі вбачається, що після смерті ОСОБА_3 16 січня 2025 року приватним нотаріусом заведено спадкову справу №7/2025 (а.с.21).

Застосоване судом законодавство та висновки суду

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За змістом ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Як вказано у частинах 1 та 2 статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з частинами 1-3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

На підставі частини 2 статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

За змістом частин 1, 5 і 6 статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і покликаний вирішити питання щодо призначення спадкоємців.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Нормами Книги шостої ЦК України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, у її статтях 1247-1249, 1253 (пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, провадження № 14-173цс20).

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №466/9242/21 (провадження №61-4349св23); від 10 квітня 2024 року у справі №683/1110/21, провадження №61-471св24).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі №522/9893/17, провадження №61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі №461/2565/20, провадження №61- 21209св19).

Відповідно до частини 1 і 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

В силу частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частини 1 і 2 статті 215 ЦК України).

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі відповідно ч.2 ст.1257 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа №674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від24.01.2024 року у справі №693/1314/19 (провадження №61-4348св23), 27.02.2023 року у справі №334/5171/13-ц (провадження №61-8309св22), від 22.09.2022 року у справі №462/4875/17 (провадження №61-5403св22).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

В ході розгляду справи судом встановлено, що оспорюваний заповіт був складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, посвідчений старостою ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно нею підписаний.

Старостою ОСОБА_4 встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність, роз`яснено заповідачу зміст статті 1254 ЦК України, встановлено її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчено особистий підпис на заповіті.

Судом досліджено копії наданих заповітів та встановлено, що підписи заповідача у них відрізняються, однак така обставина на думку суду не порушує принцип свободи заповіту, який включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Суд наголошує, що за час судового розгляду справи від сторін будь-які додаткові клопотання (про призначення експертизи, витребування доказів та інші) до суду учасники справи не подавали.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п.6 ст.81 ЦПК).

Звертаючись до суду з вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач зазначала, що при складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, оспорюваного заповіту вона не підписувала, а підпис в заповіті не належить ОСОБА_3 , однак фактично підстави позовних вимог ОСОБА_1 базуються на її суб`єктивних припущеннях.

Свідок ОСОБА_7 , в судовому засіданні показала, що протягом багатьох років була сусідкою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Орієнтовно в 2017, 2018 році під час спілкування ОСОБА_3 говорила, що належне їй майно поділить між двома дітьми і двома онуками. Чи складала заповіт ОСОБА_3 їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні показала, що знайома із ОСОБА_3 та її сім`єю, оскільки працює фельдшером у с. Лемешів. Про заповіти або поділ майна ОСОБА_3 її нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що є чоловіком позивача та батьком відповідача. Також показав, що йому було відомо про наявність першого заповіту, але при його складані присутнім не був. Вказує, що спадкодавець хотіла розділити майно між дітьми та внуками. Про існування заповіту 2021 року дізнався нещодавно.

Свідок ОСОБА_6 , в судовому засіданні показала, що є дочкою позивача та сестрою відповідача. По суті справи показала, що періодично приїжджала до батьків та відвідувала бабу ОСОБА_3 . У 2019 році коли бабуся ОСОБА_3 перебувала в лікарні в м. Луцьку часто було біля неї поруч, доглядала за нею. ОСОБА_3 казала, що усі отримають спадщину, ніхто не буде ображений. Зміст заповітів їй достеменно не відомо. При їх складані присутня не була. Про існування спірного заповіту стало відомо від матері.

Жоден з учасників судового провадження не ставив під сумнів психічний стан здоров`я ОСОБА_3 , що давало б підставу піддавати сумніву її вільне волевиявлення.

Будь - яких медичних документів чи об`єктивних даних, які б вказували на перебування на обліку, звернення до лікаря чи лікування ОСОБА_3 у зв`язку з психічним станом здоров`я або хоча б породжували сумніви щодо її незадовільного психічного стану до, після і на час складання оспорюваного заповіту суду надано не було.

Окрім того, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що на момент посвідчення заповіту на користь відповідача, волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним, не відповідало її внутрішній волі - стороною позивача не надано, а судом таких обставин не встановлено.

Також, не підтверджено показами свідків, які були допитані за клопотанням позивача та суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що підпис ОСОБА_3 у оспорюваному заповіті не належить останній.

Таким чином, аналізуючи спірний заповіт і його зміст на предмет відповідності вимогам законодавства, суд вважає, що він складений уповноваженою посадовою особою у письмовій формі, особисто підписаний заповідачем ОСОБА_3 , протилежного під час судового розгляду не доведено, та зареєстрований у встановленому законом порядку, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало її волі, а позивачем не доведено наявність підстав для визнання заповіту недійсним.

Відтак, з врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивача покладаються на неї.

Керуючись ст.2-5,11-13,141,279,352,354,430 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Рущак Володимир Михайлович до ОСОБА_2 , Горохівської міської ради Луцького району Волинської області про визнання заповіту не дійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Волошин Сергій Анатолійович відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 2: Горохівська міська рада Луцького району Волинської області, , місцезнаходження: м. Горохів, вул. Шевченка, 17 Луцького району Волинської області.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Волошин Сергій Анатолійович, місцезнаходження: вул. Гетьманська, 5, м. Горохів, Луцький район, Волинська область.

Рішення в повному обсязі складено 24 лютого 2026 року.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Д.Т.Санакоєв