ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/247/26 Номер провадження 22-ц/821/248/26Головуючий по 1 інстанції
Справа №694/457/23 Категорія: 305010900 Пічкур С.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач Фетісова Т.Л.
судді секретар Сіренко Ю. В., Новіков О. М. Любченко Т.М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павленка Сергія Івановича на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10.09.2025 (повний текст складено 15.09.2025, суддя в суді першої інстанції Пічкур С. Д.) та на додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16.09.2025 (суддя в суді першої інстанції Пічкур С. Д.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, вчиненої внаслідок адміністративного правопорушення в порядку ст. 124 КУпАП,

в с т а н о в и в :

у лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду 70 905 грн 60 коп та судовий збір в розмірі 1 073 грн 60 коп та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22.05.2020 о 20 год 15 хв в с. Козацьке по вул. Центральній, 48 Звенигородського р-н, Черкаської обл. сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «ВАЗ 21063», р.н. НОМЕР_1 не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на будівлю магазину, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення № 247890 від 22.05.2020.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.07.2020 встановлено, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 12.1 ПДР та його визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. До ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді накладення штрафу в розмірі 340 грн.

Згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 45/20/буд від 30.09.2020 вартість ремонтно-будівельних робіт нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , пов`язаних з транспортною аварією станом на вересень 2020 року становить 70 905 грн 60 коп.

В зв`язку з завданням позивачу шкоди у вказаному розмірі, остання звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача про їх відшкодування.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10.09.2025 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70 905 грн 60 коп матеріальної шкоди та 1 073 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що шкоду потерпілому завдано джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого, вина відповідача повністю доведена, тому він повинен відповідати за завдану шкоду у розмірі, визначеному висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 45/20 буд від 30.09.2020.

15.09.2025 до суду надійшла заява сторони позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, яка обґрунтована тим, що під час подачі позовної заяви позивачем ставилося питання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. Оскільки розгляд справи тривав понад два роки, ОСОБА_2 понесла додаткові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, тому загальна сума витрат за правничу допомогу складає 35 000 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача.

Додатковим рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 16.09.2025 заяву про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 грн витрат на правничу допомогу. В решті вимог заяви відмовлено.

Додаткове рішення обґрунтовано тим, що витрати в розмірі 15 000 грн є доведеними належними та допустимими доказами, а заявлена сума витрат в позовній заяві в розмірі 20 000 грн не підтверджена квитанцією про перерахунок вказаних котів на рахунок адвокатського об`єднання та в їх підтвердження не додано актів виконаних робіт на вказану суму.

Не погоджуючись із рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10.09.2025 та з додатковим рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 16.09.2025 ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 оскаржив їх до суду апеляційної інстанції. В апеляційну скаргу включені також заперечення на ухвалу суду від 10.09.2025 про відмову в зупиненні провадження у справі, оскільки вказана ухвала не підлягає окремому оскарженню від рішення суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розгляд справи 10.09.2025 було проведено без участі відповідача та його представника, які в порушення вимог ст. 128 ЦПК України не були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Таке порушення процесуального законодавства є обов`язковою підставою для скасування судового рішення у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Крім того, суд своєю ухвалою від 10.09.2025 безпідставно відмовив в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 на даний час є військовослужбовцем і суд був зобов`язаний відповідно до положень п 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України задовольнити подане клопотання. Скаржником зазначено, що провадження у даній справі вже зупинялося ухвалою суду від 26.02.2024 саме з підстав перебування відповідача на військовій службі до моменту його перебування у складі ЗСУ або припинення воєнного стану, однак відновлено ухвалою суду від 12.05.2025 за клопотанням представника позивача. При цьому, судом не перевірено статусу ОСОБА_1 , а сторона позивача не надала жодних доказів, що відповідач не є чинним військовослужбовцем та звільнений з військової служби.

Щодо оскарження додаткового рішення суду вказано, що позивачем не надано підтвердження розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, оскільки в акті виконаних робіт не вказано коли і який процесуальний документ готувався представником, скільки часу затрачено на його підготовку та яка вартість наданої послуги. Також зазначено, підписи, виконані в договорі про надання правничої допомоги і в акті про надання послуг з професійної правничої допомоги від імені Петренко Л. П. різняться між собою та не відповідають її підпису в паспорті (ІD картці), що свідчить про те, що ОСОБА_2 договору і акту виконаних робіт не підписувала.

Зазначено, що вищевказані доводи апеляційної скарги є підставою для скасування рішення та додаткового рішення суду та є підставою для направлення справи на новий судовий розгляд.

У відзиві на апеляційну скаргу вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для скасування судових рішень.

Представник відповідача адвокат Павленко С.І. зареєстрований в Електронному кабінеті в підсистемі Електронний суд, і судова повістка про призначене на 10.09.2025 судове засідання направлялася йому в особистий Електронний кабінет. Судом дотримано положення ч. 6 ст. 128 ЦПК України, де зазначено, що судова повістка надсилається до Електронного кабінету відповідного учасника справи.

Щодо ухвали про відмову в зупиненні провадження у справі, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що на момент її постановлення суду не надано доказів, що ОСОБА_4 брав участь в бойових діях і що його частина переведена на воєнний стан, тому доводи апеляційної скарги в частині помилковості висновків суду та необхідності зупинення провадження є безпідставними.

Витрати на правничу допомогу, стягнуті районним судом в сумі 15 000 грн відповідають принципу розумності, співмірності та є обґрунтованими із врахуванням розгляду справи з 2023 року по вересень 2025 року. Підстав для скасування додаткового рішення суду за наведеними в апеляційній скарзі доводами не вбачається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 22.05.2020 о 20 од 15 хв в с. Козацьке по вул. Центральна, 48 Звенигородського р-ну Черкаської обл. сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої майну ОСОБА_2 , яке належить їй на праві власності було заподіяну матеріальну шкоду.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 247890 від 22.05.2020 (а.с. 19 т. 1) водій ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на будівлю чим порушив вимоги п. 12.1 ПДР, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП. При ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Згідно постанови Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.07.2020 (а.с. 66-68 т. 3), яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих розмірів доходів громадян, що становить 340 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 420 грн 40 коп.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності № 7428520 від 03.06.2005 (а.с. 14 т. 1) ОСОБА_2 на праві приватної власності належить нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 45/20/буд (а.с. 139-143 т. 1) вартість ремонтно-будівельних робіт нежитлової будівлі, розташованої в АДРЕСА_1 , пов`язаних з транспортною аварією, станом на вересень 2020 року становить 70 905 грн 60 коп.

Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вказаних фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої її прийнято в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, судом у справі про адміністративне правопорушення встановлено факт вчинення відповідачем вказаної ДТП, що має преюдиційне значення у даній цивільній справі.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ЗУ «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом.

Одним із таких спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 ЗУ «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Згідно ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників».

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 вказаного Закону (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Розділом ІІІ ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) визначено порядок здійснення страхового відшкодування на території України.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, якщо відповідальність застраховано не було, відповідно воно виступає страховиком в таких правовідносинах.

Відповідно до п. 3 ст. 1 ст. 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого.

Згідно з п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону (в редакції Закону чинній на момент скоєння ДТП) страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески.

Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20)).

У постанові Верховного Суду від 02.04.2025 у справі № 756/5460/23, провадження № 61-16865св24, постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц, (провадження № 14-316цс18) також акцентовано увагу, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку шкоду потерпілому у розмірі, визначеному висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 45/20 буд від 30.09.2020 та завдану джерелом підвищеної небезпеки повинен відшкодувати саме ОСОБА_1 , як безпосередній заподіювач шкоди.

Відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17.04.2018 у справі № 543/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18, пункти 40, 41).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.01.2022 у справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18).

Отже, вирішувати спір ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, вчиненої внаслідок адміністративного правопорушення в порядку ст. 124 КУпАП, неможливо без вирішення питання стягнення страхового відшкодування з страхової компанії, в якій було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача (в межах розміру страхової відповідальності страховика, визначеної полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів), або МТСБУ, у випадках, передбачених нормами чинного законодавства, шляхом залучення страховика чи МТСБУ в справу як належного відповідача чи співвідповідача.

Клопотання про залучення у справу співвідповідача позивачем в суді першої інстанції не заявлялось та матеріали справи не містять такого.

На стадії апеляційного розгляду суд позбавлений можливості залучати в справу співвідповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм цивільного процесуального законодавства, а тому підлягає до скасування з постановленням нового, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 належить відмовити за визначеного кола відповідачів та за наведених в постанові підстав.

Оскільки рішення суду, яким повністю задоволені позовні вимоги позивача підлягає до скасування з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позовних вимог, тому підлягає до скасування й додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16.09.2025 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, оскільки в даному випадку (відмови в задоволенні позову) відсутні підстави для такого стягнення.

Так як колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції з інших, ніж зазначені в апеляційній скарзі, тому не входить а обговорення доводів апеляційної скарги.

При цьому, враховуючи, що в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Петренко С. І. просив скасувати рішення суду та направити справу на новий судовий розгляд, апеляційна скарга підлягає до часткового скасування, оскільки положеннями ЦПК України передбачено повноваження суду апеляційної інстанції після скасування рішення суду направляти справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції лише за встановленою підсудністю (п. 5 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

У відповідності до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 74906608 від 05.12.2025 (а.с. 146 т. 3) при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 був сплачений судовий збір в розмірі 1 610 грн 40 коп. Враховуючи, що за наслідком розгляду справи в суді апеляційної інстанції рішення в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у вказаному розмірі в сумі 1 610 грн 40 коп сплаченого за перегляд справи апеляційним судом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з положенням ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду та додаткове рішення суду до скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10.09.2025 та додаткове рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 16.09.2025 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, вчиненої внаслідок адміністративного правопорушення в порядку ст. 124 КУпАП скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, вчиненої внаслідок адміністративного правопорушення в порядку ст. 124 КУпАП відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 610 грн 40 коп сплаченого за перегляд справи апеляційним судом.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 21.01.2026.

Суддя-доповідач

Судді