КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/3592/25 Головуючий у суді І інстанції Каліушко Ф.А.
Провадження № 22-ц/824/686/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною вище заявою в порядку окремого провадження, у якій просила встановити факт смерті: її батька - ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьку; її брата - ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Донецьку; її сестри - ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Донецьку.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що факт смерті її родичів підтверджується свідоцтвами про смерть, виданими на тимчасово окупованій території України у Донецькій області. У вересні 2024 року вона зверталась до Дарницького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький ВДРАЦС у м. Києві) з приводу державної реєстрації смерті її батька, брата та сестри, проте письмової відповіді не отримала. Встановлення зазначеного юридичного факту в судовому порядку потрібно їй для державної реєстрації смерті родичів на території України та отримання свідоцтв про смерть державного зразка для реалізації своїх спадкових прав в майбутньому.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з доданих до заяви документів родинні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 не вбачаються. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що вказані померлі особи є громадянами України, а відтак відсутні законні підстави для задоволення заяви про встановлення факту їх смерті.

Окремо суд зауважив, що ані під час звернення з даною заявою до суду, ані під час судового розгляду заявницею не підтверджено належними та допустимими доказами її право на звернення до суду із заявленою вимогою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявниця звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким заяву про встановлення факту смерті задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на правовий режим на тимчасово окупованій території України із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 07 травня 2022 року, частиною третьою якого визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

У заяві зазначалось, що всі документи, які можуть підтвердити факт споріднення заявниці із братом - ОСОБА_3 та сестрою - ОСОБА_3 , залишились в тимчасово окупованому м. Донецьку. У зв`язку з чим заявниця подала до суду клопотання про витребування в Дарницького ВДРАЦС у м. Києвідоказів, які б підтверджували обставини, що мають значення для справи, яке суд безпідставно відхилив, не врахувавши положення частини першої, другої статті 294 ЦПК України.

Заявниця зауважує, що заінтересована особа не відповіла на її письмове звернення та численні усні прохання, про що у справі наявні докази та пояснення під час слухання справи, чим спричинила необхідність звернення до суду для встановлення факту, що має юридичне значення.

Крім того, судове засідання було призначено через 6 днів після реєстрації справи, тому вона не мала фізичної можливості запросити відповідні дані щодо громадянства України її батька, брата та сестри у Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) та докласти їх до заяви, оскільки не знала про цей обов`язок та була впевнена, що родичі є громадянами України.

На вимогу суду ОСОБА_1 також було подано клопотання про витребування відповідних доказів із ДМС України із зазначенням причини неможливості самостійно надати докази та проханням допомогти в цьому питанні, оскільки встановлення факту смерті є дуже важливим для неї, а заінтересована особа жодним чином не сприяє у врегулюванні справи в досудовому порядку. Однак суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні вказаного клопотання з посиланням на норми статті 83 ЦПК України.

Також суд не врахував, що може застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23.

Таким чином, на думку заявниці, під час ухвалення оскаржуваного рішення суд не врахував ряд важливих обставин, які впливають на визнання зазначених осіб померлими та реалізації її прав як громадянина України.

Відзив на апеляційну скаргу від заінтересованої особи до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявниці - адвокат Булава Р. Г. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Дарницький ВДРАЦС у м. Києві явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, притичини неявки не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка заінтересованої особи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника заявниці в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьку помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Кіровським відділом актів цивільного стану м. Донецька «Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки» 22 березня 2016 року (а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Куйбишівським відділом РАЦС «Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки» 30 листопада 2021 року (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Донецьку померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Кіровським відділом РАЦС «Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки» 25 березня 2024 року (а.с. 14).

ОСОБА_1 у поданій до суду заяві про встановлення факту смертіпосилалась на те, що ОСОБА_2 є її батьком, ОСОБА_3 - рідним братом, а ОСОБА_3 - рідною сестрою. Вищевказані свідоцтва про смерть її батька, брата та сестри видані на тимчасово окупованій території України, а відтак відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ці свідоцтва є недійсними і не створюють правових наслідків, а тому вона не може отримати свідоцтва про смерть її родичів державного зразка.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті вказаних осіб, оскільки з доданих до заяви документів родинні відносини між заявницею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 не вбачаються, тобто заявницею не підтверджено належними та допустимими доказами її право на звернення до суду із заявленою вимогою про встановлення факту смерті зазначених осіб.

Проте апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи Державної реєстрації актів цивільного стану (ДРАЦС) можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом ДРАЦСу факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У частинах третій та четвертій статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

У пункті 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша-друга статті 318 ЦПК України).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан уведено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, дія такого спрощеного порядку поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть особи в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги заявника та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами та витребувані у передбаченому законом порядку докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Звертаючись до суду 20 лютого 2025 року із заявою про встановлення факту смерті осіб на тимчасово окупованій території України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ,зазначала, що факт родинних зв`язків із померлим ОСОБА_2 , а саме, що він являється її батьком підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 13 червня 1969 року, виданим Куйбишевським районним ЗАГС м. Донецька на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 13).

Факт споріднення із померлими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як рідними братом та сестрою відповідно, заявниця підтвердити не могла, оскільки всі документи, які підтверджують цей факт, залишились на тимчасово окупованій території у м. Донецьку.

У зв`язку з наведеним 21 лютого 2025 року ОСОБА_1 направила на адресу суду першої інстанції два клопотання про витребування доказів, а саме у Дарницького ВДРАЦС у м. Києві відомостей: щодо актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; щодо актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; щодо актового запису про шлюб та про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; щодо актового запису про шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; у ДМС України відомостей щодо громадянства України: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні поданого клопотання про витребування відомостей щодо актових записів з тих підстав, що будь-яких доказів звернення до відповідних органів задля отримання відповідних документів, які підтверджують факт її родинних зв`язків із померлими братом і сестрою, заявницею не надано, як і не заявлено такого клопотання при поданні заяви про встановлення факту смерті.

Водночас, районний суд прийняв до уваги доводи заявниці про неможливість надання заявлених у клопотанні відомостей щодо громадянства України померлих осіб, проте враховуючи, що нею порушено вимоги частини першої статті 84 ЦПК України, залишив заявлене клопотання без задоволення.

Суд окремо зауважив, що при поданні вищевказаних клопотань про витребування доказів заявниця у порушення положень статті 83 ЦПК України обов`язок щодо збирання доказів в даному випадку переклала на суд, не вчинивши жодних дій, направлених на їх самостійне отримання або ж отримання відмови у їх видачі, що слугувало б підставою для заявлення таких клопотань.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, адже суд першої інстанції не врахував визначений законом порядок розгляду справ окремого провадження, відповідно до якого під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частині перша-четверта статті 294 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 569/4466/23 (провадження № 61-6986св23) зроблено висновок, що «законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що при розгляді справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази; тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, в частині другій статті 318 ЦПК України); у частині третій статті 297 ЦПК не міститься вимоги разом із заявою про визнання фізичної особи недієздатною подати докази, що підтверджують викладені в заяві обставини; з урахуванням того, що законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази та у частині третій статті 297 ЦПК не міститься вимоги разом із заявою подати докази, частина друга статті 83 ЦПК України не має застосовуватися до випадків подання заяви про визнання фізичної особи недієздатною. Таким чином, суди зробили помилковий висновок про визнання неподаною та повернення заяви. Тому оскаржені судові рішення слід скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, посилання суду першої інстанції на положення статей 83, 84 ЦПК України щодо порядку подання і витребування доказів, як на підставу для відмови у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про витребування відомостей, які безпосередньо стосуються предмета доказування у справі, а саме обставин щодо родинних відносин заявниці із ОСОБА_2 (батьком), ОСОБА_3 (братом) та ОСОБА_3 (сестрою), факт смерті яких на тимчасово окупованій території України в м. Донецьку вона просила встановити в порядку окремого провадження, помилкові.

Зважаючи, зокрема, на значення факту, який просила встановити заявниця, обставини, в яких вона опинилися, специфіку розгляду справ у порядку окремого провадження та завдання цивільного судочинства, саме суд у цій справі повинен був продемонструвати свою активну роль і спрямувати процес на всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи.

Проте суд першої інстанції безпідставно не врахував аргументи ОСОБА_1 про неможливість отримання та надання до суду доказів, які залишились на тимчасово окупованій території у м. Донецьку, а також обґрунтування поданих нею клопотань про витребування доказів й вірогідність самостійного отримання таких доказів заявницею без допомоги суду, а їх відсутність може перешкодити захисту її прав та інтересів як заявниці у справі про встановлення факту смерті осіб на тимчасово окупованій території України.

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні заявлених вимог про встановлення факту, що має юридичне значення, саме з тієї підстави, що заявниця не надала належних та допустимих доказів на підтвердження родинних відносин між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , а відтак не підтвердила своє право на звернення до суду із вимогою про встановлення факту смерті зазначених осіб, що очевидно є незаконним та необґрунтованим.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення рішення про відмову у задоволенні заяви з підстав недоведеності обставин родинних відносин між заявницею та особами, факт смерті яких вона просила встановити в судовому порядку, без належного вирішення питання про витребування доказів, які заявниця самостійно не мала змоги отримати і якими обґрунтовувала свої вимоги щодо предмета судового розгляду в порядку окремого провадження.

Внаслідок такого розгляду справи суд порушив права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд, який повинен знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Колегія суддів враховує, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, при тому, що ключовими принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного розгляду заяв (клопотань) учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Водночас, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм, помилково не задовольнивши подані клопотання про витребування доказів, натомість, відмовивши у задоволенні заяви за недоведеністю заявлених вимог, а саме через відсутність в матеріалах справи доказів родинних відносин між заявницею та особами, факт смерті яких вона просила встановити в судовому порядку, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Суд апеляційної інстанції ухвалою від 10 вересня 2025 року витребував у Дарницького ВДРАЦС у м. Києві та у ДМС України докази (відомості), які ОСОБА_1 просила витребувати у суді першої інстанції.

Зокрема, із наданих Дарницьким ВДРАЦС у м. Києві повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо відповідних актових записів від 26 вересня 2025 року вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Донецьку Донецької області, Україна, а його батьками є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , внаслідок реєстрації 10 грудня 1988 року шлюбу із ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , змінила своє прізвище на « ОСОБА_12 ».

27 квітня 1993 року було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_11 на підставі рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 15 жовтня 1991 року. Прізвище дружини після розірвання шлюбу залишилось « ОСОБА_12 ».

04 вересня 1993 року ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в результаті чого її прізвище змінилось на « ОСОБА_1 ».

До матеріалів заяви про встановлення факту смерті ОСОБА_1 долучила копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 13 червня 1969 року, виданого Куйбишевським районним ЗАГС м. Донецька на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , відповідно до якого її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

Таким чином, із наданих заявницею та зібраних у справі доказів достовірно вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - її рідним братом.

Водночас Дарницький ВДРАЦС у м. Києві у відповіді від 26 вересня 2025 року повідомив апеляційний суд, що актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не виявлено.

У частинах другій та третій статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року, § 142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23), від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23), на останню з яких містяться посилання в апеляційній скарзі.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Матеріали справи містять копії свідоцтв про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які видано органами окупаційної влади на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до зазначених документів смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьку Донецької області, а смерть ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку Донецької області.

Суд першої інстанції не врахував, що у межах розгляду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд має надати оцінку поданим заявником доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, зокрема з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Однак, всупереч приписам частин першої та другої статті 294 ЦПК України суд не дослідив повною мірою усіх поданих заявницею доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, безпідставно не витребував докази, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, і не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 щодо необхідності урахування документів, виданих органами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Посилання районного суду не те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що померлі особи є громадянами України, а відтак відсутні законні підстави для задоволення заяви про встановлення факту їх смерті, є необґрунтованими, так як сам по собі невстановлений судом факт наявності/відсутності у особи громадянства України не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2024 року у справі № 753/19773/21 (провадження № 61-8482св23).

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті з підстав відсутності доказів родинних відносин між заявницею, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та факту їх смерті на тимчасово окупованій території України, чим порушив закріплене у статті 6 Конвенції право на доступ до правосуддя, оскільки встановлення факту смерті осіб має істотне значення для реалізації прав людини та громадянина України.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог заяви про встановлення факту смерті ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 , а саме встановлення факту смерті її батька - ОСОБА_15 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьку Донецької області, та факту смерті її брата - ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку Донецької області.

Що стосується вимог заявниці про встановлення факту смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , на тимчасово окупованій території України, то наявними у справі доказами жодним чином не підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває з цієї особою у родинних відносинах, а саме являється її рідною сестрою, а тому заявниця в розумінні абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України не може вважатися тією заінтересованою особою, безпосередньо на права, обов`язки чи законні інтереси якої впливає факт смерті зазначеної особи.

Відтак, обґрунтовані підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 у цій частині відсутні.

Як передбачено у частині другій статті 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до вимог частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України задовольнити частково.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Донецьку Донецької області.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Донецьку Донецької області.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині встановлення факту смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній