УХВАЛА

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 757/35518/25-ц

провадження № 61-788ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути на свою користь безпідставно набуті кошти у розмірі 1 550 100, 00 грн, 3 % річних у розмірі 31 302,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 175 428,91 грн.

Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 05 серпня 2025 року відкрив провадження у справі.

12 серпня 2025 року від ОСОБА_2 до суду надійшла заява про забезпечення позову.

Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 14 серпня 2025 року заяву про забезпечення позову задовольнив.

Забезпечив позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ОСОБА_1 y розмірі 1 756 831,32 грн та які обліковуються на банківському рахунку: IBAN НОМЕР_1 , який відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», а також на будь-яких інших рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 в банках або інших фінансових установах, незалежно від валюти рахунку.

13 жовтня 2025 року не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, одночасно порушуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків. Відповідно до ухвали суду, апеляційний суд визнав наведені причини для поновлення строку неповажними та запропоновав ОСОБА_1 звернутись з заявою про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вказавши інші поважні причини пропуску такого строку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутні поважні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2025 року.

Печерський районний суд міста Києва рішення від 25 грудня 2025 року позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 1 550 100, 00 грн. В решті вимог позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати судового збору у розмірі 14 569,22 грн.

16 січня 2026 року ОСОБА_3, яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у вказаній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

До ознак, що характеризують правосуддя, відноситься, у тому числі, здійснення правосуддя тільки у передбаченому законом порядку (процесуальна форма). При цьому під правосуддям необхідно розуміти не лише діяльність суду щодо вирішення спору про право, але й обов`язкове дотримання процесуальної форми, в якій не просто передбачені порядок і послідовність вчинення процесуальних дій, а й відображено вимоги справедливих (належних) судових процедур.

При цьому цивільна процесуальна форма завжди обов`язково має нормативний і системний характер. По-друге, вона, по суті, передбачає «алгоритм» поведінки кожного суб`єкта при розгляді та вирішенні цивільної справи (у тому числі і суду). По-третє, становить гарантію дотримання законності, оскільки її недодержання призводить до різних негативних наслідків.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Частиною першою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України, якщо заяву (про поновлення строку) не буде подано особою в зазначений строк або вказані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд встановив, що Печерський районний суд міста Києва постановив ухвалу 14 серпня 2025 року, забезпечив надання загального доступу 18 серпня 2025 року.

Матеріали справи не містять відомостей про направлення копії цієї ухвали на адресу відповідача засобами поштового зв`язку або вручення її раніше 19 вересня 2025 року.

За таких обставин, апеляційний суд при обчисленні процесуального строку виходить з дати, зазначеної ОСОБА_1 як дата ознайомлення з ухвалою - 19 вересня 2025 року.

Відповідно, п`ятнадцятиденний строк на апеляційне оскарження, з урахуванням положень частини третьої статті 124 ЦПК України (щодо закінчення строку у вихідний день), спливав 06 жовтня 2025 року (понеділок). Апеляційну скаргу подано 13 жовтня 2025 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на 7 днів.

Крім того, 06 жовтня 2025 року (в останній день строку на апеляційне оскарження) ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» особисто подала до суду першої інстанції клопотання про продовження процесуальних строків для подання відзиву, а тому суд критично оцінює доводи про неможливість подання апеляційної скарги через хворобу у період з 04 жовтня 2025 року по 08 жовтня 2025 року.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує залежно від поважності причин пропуску строку на оскарження.

При цьому Верховний Суд зауважує, що відсутність юридичної освіти жодним чином не зумовлює для учасника справи позитивних наслідків, як то задоволення клопотання, зокрема про поновлення пропущеного строку.

Так само, суд касаційної інстанції відхиляє довід про участь заявника в кількох справах, оскільки, реалізуючи свої процесуальні права та обов`язки, кожний учасник справи самостійно визначає спосіб такої реалізації, зокрема звернення до особи, яка надає професійну правничу допомогу, або самостійно вчинення процесуальних дій.

Вчинення учасником справи процесуальних дій не може ставитися в пряму залежність від надання/не надання йому професійної правничої допомоги, тобто кожна особа на власний розсуд обирає спосіб реалізації нею процесуальних прав та обов`язків, від вчинення/не вчинення яких така особа самостійне несе відповідні процесуальні ризики.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Отже, доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров