Справа № 515/1986/25
Провадження № 2/515/269/26
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Дем`янової О.А.,

за участю: секретаря судового засідання Унгурян Т.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

16 грудня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Давиденка К.В. звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, який залишився після смерті її чоловіка ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області у віці 67 років помер її чоловік ОСОБА_2 . Після його смерті залишився житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Для прийняття зазначеного житлового будинку у спадок, як спадкоємець першої черги, позивачка звернулася до Саратської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу спадщини, але їй було відмовлено з причини відсутності правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності померлого на зазначене майно та реєстрації цього права. Також, нотаріус порекомендував їй звернутися до суду для захисту своїх майнових прав. Посилаючись на те, що у неї відсутня можливість у позасудовому порядку зареєструвати своє право на спадкове майно-житловий будинок садибного типу, єдиним доказом того, що спадковий будинок належав на праві приватної власності її померлому чоловікові є відомості із Погосподарської книги, позивачка просила визнати за нею право власності на спадковий житловий будинок садибного типу, який вона має право успадкувати за законом від свого померлого чоловіка ОСОБА_2 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2025 року справу передано судді Дем`яновій О.А.

16 грудня 2025 року Татарбунарським районним судом Одеської області винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Позивачка у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки адвокат Давиденко К. В. у судове засідання не з`явився, 21 січня 2026 року через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити їх в повному обсязі, розглянувши справу у підготовчому судовому засіданні.

Представник відповідача Татарбунарської міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляду справи без його участі проти задоволення позову у повному обсязі не заперечує.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області у віці 67 років помер ОСОБА_2 , про що 27 лютого 2008 року Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області вчинено відповідний актовий запис №05 та видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Зі Свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 01 грудня 1960 року вбачається, що між спадкодавцем ОСОБА_2 , 1940 року народження та позивачкою по справі 01 грудня 1960 року в с.Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №43 (а.с.6).

Із Виписки з Погосподарської книги №1 по селі Дельжилер, виданої 01.12.2025 року виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеської області за вих.№270, вбачається, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 (номер об`єкта погосподарського обліку №65, рік побудови 1930) є ОСОБА_2 (а.с.9).

З матеріалів справи також вбачається, що на замовлення позивачки ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН» 30 вересня 2025 року виготовило Технічний паспорт на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:3762-2493-1191-3844, ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.2949347.4583412.20251002.97.0000.96 (роки спорудження/реконструкції 1930-1975) (а.с.11-19).

Згідно з довідкою №2167, виданою Татарбунарським БТІ, згідно архівних даних БТІ станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 не зареєстровано. При проведенні поточної інвентаризації самочинного будівництва не виявлено (а.с.10).

Згідно зі Звітом про незалежну оцінку вартості зазначеного житлового будинку, його ринкова вартість станом на дату оцінки 11 грудня 2025 року складає 118320 грн (а.с.20-21).

Матеріалами справи також підтверджуються обставини звернення позивачки до державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_2 відповідно до запису погосподарської книги №1, виданої старостою сіл Дельжилер та Нова Олексіївка Татарбунарської міської ради Одеської області 03 вересня 2025 року за №211 та отримання Постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №742/02-31 від 05 грудня 2025 року з причини відсутьності реєстрації права власності на вищевказаний житловий будинок станом на 31.12.2012 року по реєстровим книгам будинків та домоволодінь ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до відомостей, які містяться у Державному реєстрі речових прав, право власності спадкодавця на зазначений житловий будинок не зареєстровано. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно (а.с.10).

З матеріалів Спадкової справи №207/2025 вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Саратської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , який залишився після смерті її чоловіка ОСОБА_2 . У заяві вказала, що спадщину прийняла фактично, оскільки постійно проживала і була зареєстрована зі спадкодавцем (а.с.37).

Довідкою виконавчого комітету Татарбунарської міської ради №212 від 03.09.2025 підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.39).

Із Витягу з Реєстру територіальної громади №2025/012794666 від 03.09.2025 року вбачається, що позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 27.05.1977 року (а.с.41).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 82550727 від 16.09.2025 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 82550718 від 16.09.2025 слідує, що відкриті спадкові справи до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на день надання довідок відсутні (а.с.43,44).

З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №82550752 від 16.09.2025 року вбачається, що Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області 16.09.2025 року заведено Спадкову справу за №207/2025 до мана померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 , номер у спадковому реєстрі 7459692 (а.с.45).

Заяви інших спадкоємців про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 , відмови від спадщини та свідоцтва про право власності на спадщину за законом чи за заповітом, видані на ім`я будь яких інших осіб, матеріали Спадкової справи не містять.

Відомості про інших спадкоємців матеріали справи не містять. Заяви інших осіб про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини в Спадковій справі відсутні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 1216,1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Місцем відкриття спадщини згідно зі ст.. 1221 ЦК України є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно зі ст.1258 ЦК України с падкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу

За змістом ст.ст. 1217,1267 ЦК України с падкування здійснюється за заповітом або за законом. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

За змістом ч.1,5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абз. 3 ч.2 ст.331 ЦК України)

Відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Відповідно до Глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статей 68, 69 Закону України «Про нотаріат» та підпунктів 4.14, 4.15, п.4 глави 10 розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 (далі-Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину як за законом, так і за заповітом, нотаріус перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказаний факт. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві.

Відповідно до п.п. 4.17 п.4 Глави 10 Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання у судовому порядку.

Абзацом 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування " зазначається, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що дружина померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - позивачка по справі ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги за законом на майно, яке належало її чоловікові за життя, а саме: житлового будинку садибного типу. Однак, у зв`язку з відмовою нотаріуса, була позбавлена можливості отримати Свідоцтво про право власності на спадщину за законом та зареєструвати на себе спадковий житловий будинок, оскільки право власності на нього за життя чоловік не зареєстрував. Право власності ОСОБА_2 на спадковий будинок підтверджено відомостями із Погосподарської книги, однак через те що право власності чоловіка на будинок не було зареєстроване у Державних реєстрах, у позивачки відсутня можливість оформити у нотаріуса відповідне Свідоцтво про право власності за законом із подальшим внесенням відомостей про право власності на своє ім`я. Інші спадкоємці ОСОБА_2 про свій намір прийняти спадщину після його смерті не заявили, інформація про них в матеріалах справи відсутня.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 17, 19, 23, 76-81,83,89,141,178,

191,209, 223, 235, 258-259, 263-265, 280-289, 352, 354- 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21 січня 2026 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Виконавчий комітет Татарбунарської міської рада Білгород-Дністровського району Одеської області (), адреса місцезнаходження: Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, м.Татарбунари, вул.Лесі Українки, буд.18.

Суддя О.А.Дем`янова