УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 296/9663/24

провадження № 61-15887ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2025 року у складі судді Полонця С. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги від 11 грудня 2023 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначав, що 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, за яким до ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором позики від 10 липня 2023 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказував, що будь-які докази реального розрахунку між відповідачами за договором відступлення права вимоги до ОСОБА_1 відсутні. Відомості про складення та підписання акту приймання-передачі документів до договору відступлення права вимоги також відсутні. Стверджував, що договір про відступлення права вимоги від 11 грудня 2023 року є недійсним та порушує права позивача. Звертав увагу на те, що ОСОБА_1 грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував, письмовий документ «розписка» був написаний ним під дією фізичного та психологічного тиску на території Королівства Іспанія, а також він не отримував повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні і про саме зобов`язання дізнався після ухвалення заочного рішення у справі № 715/3990/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Зазначав, що оскільки договір відступлення права вимоги від 11 грудня 2023 року укладений в м. Одеса між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про відступлення неіснуючого грошового зобов`язання, то вказаний договір є недійсним. Враховуючи викладене, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У грудні 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира 16 вересня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, для усунення недоліків касаційної скарги.

У визначений строк заявником усунуто недоліки касаційної скарги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Як підставу касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 19 серпня 2020 року у справі № 915/1302/19, від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц, від 20 січня 2020 року у справі № 916/556/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 924/196/19, від 30 січня 2020 року у справі № 904/1093/19, від 20 січня 2020 року у справі № 902/803/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реальності проведення розрахунків між сторонами договору відступлення права вимоги, що є істотним порушенням вимог статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків. Звертає увагу на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки доказам, що підтверджують обставини застосування насильства та примусу при написанні розписки. Відтак, оскільки первинне зобов`язання не винило або вчинено під впливом насильства, правочин цесії є недійсним незалежно від форм чи умов. Крім того, суди проігнорували той факт, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що оспорюваний договір дійсно був укладений сторонами особисто та підписаний саме ними, оскільки на підтвердження факту підписання договору відповідачі не надали жодного доказу, який би дозволив ідентифікувати підписантів

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18).

Суди встановили, що 10 липня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_3 300 000,00 дол. США під заставу будинку до 31 грудня 2023 року.

11 грудня 2023 року в м. Одеса, між ОСОБА_3 (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), за умовами якого цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за договором позики від 10 липня 2023 року, оформлений шляхом складання розписки, укладений між цедентом і ОСОБА_1 (боржник).

Згідно пункту 2 вищезазначеного договору за відступлення права вимоги цесіонарій сплатив в момент підписання договору цедентові плату в розмірі, що еквівалентна 300 000 дол. США за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору.

Відповідно до пункту 3 договору відступлення права вимоги, за договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання вказаних далі обов`язків: сплати боржником коштів, належних цеденту в сумі 300 000 дол. США, що є сумою позики за договором позики та не повернута боржником станом на дату укладання цього договору; сплати боржником можливих штрафних санкцій, компенсаційних та інших платежів за порушення строків виконання обов`язків, встановлених законодавством України. До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього договору.

Право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується договором позики, оформленим шляхом складання розписки від 10 липня 2023 року, оригінал якої переданий цедентом цесіонарію у момент підписання сторонами цього договору без складання окремих передавальних документів (п. 4, 5 договору).

Відповідно до пункту 9 договору відступлення права вимоги, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 березня 2021 року у справі №906/174/18 (пункт 62) та від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (пункт 34) уточнила правовий висновок, викладений у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16, зазначивши, що відступлення права вимоги за договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ, якщо таке відступлення відбулося у процедурі позбавлення фінансової установи ліцензії та виведення її з ринку банківських послуг.

Відступлення права вимоги (цесія) - це саме факт заміни особи у зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, приписи ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватися саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Вади предмета договору не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передача недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу. Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану правилами ЦК України. Договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо (пункти 73, 74, 83, 92, 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/19199/21).

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 вказала, зокрема на таке: «згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)».

Суди встановили, що: оспорюваний договір за змістом договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року не є договором факторингу; сторонами під час укладення договору відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року дотримані всі вимоги, встановлені цивільним законодавством для такого виду договору; доказів того, що договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 грудня 2023 року вчинений під фізичним і психічним тиском матеріали справи не містять; позивачем не доведено, що його право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаного правочину) порушено фактом вчинення оспорюваного правочину.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявниками постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 вересня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник