К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

справа № 752/16017/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/3028/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 27 серпня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Хижного Р.В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ТОВ «Кей-Колект» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 квітня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , останній отримав споживчий кредит у розмірі 40 500,00 доларів США, із сплатою відсотків у розмірі 13,00 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 перед АКІБ «Укрсиббанк» за кредитним договором, 04 квітня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 194856, відповідно до умов якого, остання зобов`язалася перед АКІБ «Укрсиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

Позикодавцем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі, однак відповідачами договірні зобов`язання не виконувались належним чином та систематично порушувались, в результаті чого виникла заборгованість по кредиту.

02 квітня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі № 2-1591/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 353 395,18 гривень, а також в рівних частках судового збору в розмірі 1 700,00 грн. та витрат на ІТЗ в розмірі 120,00 грн.

Відповідно до договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до відповідачів за договором про надання споживчого кредиту № 0, договором поруки № 194856.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 липня 2015 року у справі № 752/11171/15-ц замінено сторону виконавчого провадження з АКІБ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

Посилаючись на те, що відповідачі не виконують взяті на себе зобов`язання, позивач на підставі ст. 625 ЦК України просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , 3% річних в розмірі 31 957,17 грн., інфляційній втрати в розмірі 180 530,31 грн. за період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2023 року.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 27 серпня 2025 року позов ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми 3 % річних та інфляційних втрат - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кей-Колект» грошові кошти у розмірі 77 926,06 грн., з яких: 16 687,78 грн. - 3 % річних за період з 01 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року (включно); 61 238,28 грн. - нараховані інфляційні втрати за період з 01 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року (включно).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в рівній частині з кожного, на користь ТОВ «Кей-Колект» судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 168,89 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначають, що судом не враховано п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону № 540-ІХ, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Тому, відповідачі вважають незаконним стягнення з них інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року.

Також вказують, що позивач звернувся з даним позовом 02 серпня 2023 року висунувши вимоги про стягнення сум за період з 01 серпня 2020 року, відтак позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, тому, з урахуванням ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 квітня 2010 року (справа № 2-1591/10) позов АКІБ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № року від 04 квітня 2008 року в розмірі 353395,18 гривень, а також в рівних частках судового збору в розмірі 1700,00 гривень та витрат на ІТЗ в розмірі 120,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язання відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, 04 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 194856, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_1 усіх його зобов`язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до договору факторингу № 2 від 13 лютого 2012 року ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до відповідачів за договором про надання споживчого кредиту № 0, договором поруки № 194856. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року у справі № 752/11171/15-ц замінено сторону виконавчого провадження з АКІБ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до розрахунку позивача сума 3 % річних за період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2022 року (включно) складає 31 957,17 грн.

Відповідно до розрахунку позивача сума інфляційних втрат за період з 01 серпня 2020 року по 31 липня 2022 року (включно) складає 180 530,31 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Невиконане судове рішення про стягнення грошових коштів є підставою для застосування положень статті 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. законодавець звільнив позичальників від відповідальності визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24.02.2022 та такі нарахування підлягають списанню.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів суми 3 % річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 31 липня 2022 року (включно), оскільки ці суми нарахована у період дії в Україні воєнного стану, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. До стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає сума 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01 серпня 2020 року по 23 лютого 2022 року (включно).

Такі висновки суду грунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за період з 01 серпня 2020 року 31 липня 2022 року.

Так, загальновідомим є той факт, що з 12 березня 2020 року на всій території України було запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (530-ІХ від 17 березня 2020 року), згідно якого, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

При цьому, норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня) та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та 3% річних.

Згідно з положеннями статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено. Отже, положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (3 % річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природою.

У даній справі, що переглядається, позивачем до відповідачів пред`явлені позовні вимоги про стягнення саме 3 % річних та інфляційних втрат, у зв`язку з невиконанням зобов`язання.

Відтак, доводи відповідачів про відсутність правових підстав для нарахування цих складових (3 % річних та інфляційних втрат) не ґрунтуються на вимогах закону.

24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022. Дія воєнного стану в Україні неодноразово продовжено, останній раз - Указом Президента України від № 235/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 год. 30 хв. 09.05.2025 строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Встановлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Також Законом № 2120-ІХ від 15.03.2022 року внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та відповідно до п. 6-1 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Із зазначеного слідує, що законодавець звільнив позичальників від відповідальності визначеної статтею 625 ЦПК України, а також неустойки (штрафу, пені) та від інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, тобто з 24.02.2022 та такі нарахування підлягають списанню.

В той же час, в розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, чітко відображено, що позивач здійснював нарахування інфляційних втрат та 3 % річних до 31 липня 2022 року (включно) на суму боргу.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів суми 3 % річних та інфляційних втрат за період з 24 лютого 2022 року по 31 липня 2022 року (включно), оскільки ці суми нарахована у період дії в Україні воєнного стану, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише», та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, надавали письмові пояснення, відзив на позов, однак з відповідною заявою про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції відповідачі не зверталася.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не мав правових підстав для застосування строків позовної давності за відсутності відповідної заяви, а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Крім того, враховуючи належне повідомлення судом першої інстанції про розгляд справи, неподання заяви про застосування строку позовної давності під час розгляду справи в суді першої інстанції, підстав для застосування строку позовної давності судом апеляційної інстанції немає.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 27 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 cічня 2026 року.

Головуючий:

Судді: