ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року м. Чернівці Справа № 727/5614/25

Провадження №22-ц/822/153/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.

за участю секретаря судового засідання: Мостолюк А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Чернівецька міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Левченко Наталія Вікторівна, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2025 року, головуючий у І-й інстанції Смотрицький В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - Чернівецька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не є приватизованим. На підставі ордеру на вселення від 1986 року там проживав разом зі своєю дружиною свекор позивача - ОСОБА_3 . Після смерті дружини, у 2010 році, на підставі рішення Шевченківської районної у м.Чернівці ради за № 77/6 від 16 червня 2010 року ОСОБА_3 став відповідальним квартиронаймачем і особові рахунки були переоформлені на його ім`я. За життя дружина ОСОБА_3 у 2004 році зареєструвала в цій квартирі свого племінника ОСОБА_2 .

Вказувала на те, що у 2010 році, після визначення його відповідальним квартиронаймачем, ОСОБА_3 зареєстрував в цій квартирі свою невістку, позивачку по справі, яка проживає в цій квартирі по теперішній час. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Також посилалася на те, що весь час з моменту реєстрації в цій квартирі відповідач не з`являвся жодного разу, не проживав, не сплачував комунальні послуги, не зберігав свої особисті речі, його місцеперебування їй невідомо.

Реєстрація відповідача у зазначеній квартирі перешкоджає вільному користуванню квартирою, вона не в змозі отримати субсидію у належному розмірі, вимушена сплачувати комунальні платежі за себе і за нього.

Оскільки відповідач ніколи не жив в спірному житлі, не проживає в даній квартирі більше шести місяців, такі його дії свідчать про відсутність інтересу до вказаного житла. Окрім цього, будь-яких домовленостей щодо порядку користування квартирою між позивачем та відповідачем не існує, також вбачається, що він не планував вселятися в це приміщення, а тому просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт непроживання відповідача у спірній квартирі не є належною підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки підставою для задоволення таких вимог є непроживання фізичної особи понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Відповідач пояснює своє непроживання у квартирі конфліктними ситуаціями з позивачем. В судовому засіданні не встановлено обставин, за яких відповідач добровільно, безперешкодно та без примусу не проживає у спірній квартирі. Навпаки, судом встановлено здійснення ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном, що не спростовано позивачем.

Позивач має право звернутися до відповідача з вимогами про відшкодування їй витрат на утримання житла і сплату комунальних послуг, якщо вважає свої права порушеними.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час розгляду справи встановлено не було.

Наявні у справі докази не підтверджують факт добровільної відмови відповідача від користування спірним житловим приміщенням, втрати ним інтересу до нього або його відсутності понад шість місяців без поважних причин. Поведінка позивача, зокрема створення несприятливих умов для проживання у квартирі, свідчить про штучне створення перешкод у користуванні спірною квартирою, що виключає наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вказує на те, що акт № 42 від 25 квітня 2025 року, складений комісією за підписом директора ПП «Регіон-Центр», який містить особисті підписи трьох свідків, є цілком достатнім доказом, який підтверджує позовні вимоги. До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України особа втрачає право на користування житлом у разі її відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Починаючи з 10 вересня 2012 року і за весь цей час відповідач не з`являвся жодного разу, не проживав, не сплачував комунальні послуги, не зберігав свої особисті речі. Де він знаходиться та проживає на даний час не відомо. Ніякого зв`язку з ним у позивача немає. Всі ці докази позивачка підтвердила особисто в судовому засіданні. Відповідач в судове засідання жодного разу не з`явився, ніяким чином не підтвердив свою зацікавленість житлом, не довів наявність особистих речей в даній квартирі, сплату комунальних послуг. Також відповідач не надав доказів поважних причин, які б пояснювали його тривале непроживання в даному житловому приміщенні.

В судовому засіданні не доведено, що позивачка чинила перешкоди у користуванні житлом, відповідач жодного разу не намагався захищати свої права в суді, не подавав до суду або правоохоронних органів заяву про усунення перешкод в користуванні житлом. Отже, можна стверджувати, що відповідач не проживав в квартирі з власної волі і не планував там жити.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Вказує на те, що акт ПП «Регіон-Центр» № 42 від 25 квітня 2025 року не містить жодних відомостей щодо причин непроживання відповідача, зокрема не встановлює, що така відсутність була саме без поважних причин, що є обов`язковою та ключовою умовою для втрати права користування житловим приміщенням. Сам по собі факт тимчасової фізичної відсутності особи у житлі, зафіксований у певний момент часу, не може свідчити про припинення права користування житлом без з`ясування причин такої відсутності, її тривалості та характеру.

Апелянтом не доведено факт безперервної відсутності відповідача протягом встановленого законом строку та відсутності поважних причин такої відсутності. Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції є законними, обґрунтованими та відповідають нормам матеріального права і усталеній судовій практиці.

Будь-яке обмеження або позбавлення такого права можливе лише за наявності належних, переконливих та підтверджених доказами підстав, яких апелянтом у справі не надано. Відсутність таких доказів свідчить про те, що претензії апелянта щодо нібито втрати Відповідачем права користування спірною квартирою є безпідставними та юридично необґрунтованими.

Позбавлення особи права користування житлом є порушенням статті 47 Конституції України, яка гарантує право кожного на житло та забороняє його примусове позбавлення інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином.

Згідно з положеннями статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Так, представник позивача подав до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншому судовому засіданні, яке призначене 16 січня 2026 року на 8.50 год. 22 січня 2026 року у Шевченківському районному суді м. Чернівці (у справі, що розглядається, представник позивача розписку про участь у справі отримав 15 січня 2026 року).

Від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі доказами.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 25 листопада 2024 року у справі № 138/1593/18, від 02 жовтня 2024 року у справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року у справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року у справі № 496/5051/19 та інших.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного та з огляду на те, що представник позивача була завчасно і належним чином повідомлена про призначене судове засідання в суді апеляційної інстанції і не зазначила мотивів, за яких вона надала перевагу бути присутньою під час розгляду іншої справи, яка розглядається місцевим судом загальної юрисдикції, з урахуванням категорії даної справи, строків її розгляду та доводів апеляційної скарги, в межах яких підлягають перегляду рішення суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, листом Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 16 червня 2010 року № 59 повідомлено позивача ОСОБА_3 про те, що рішенням виконкому №77/6 від 16 червня 2010 року особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_2 переоформлено на його ім`я.

У відповідь на адвокатський запит Управління комунальної власності Чернівецької міської ради листом № В-579/14/01-13/617 від 20 червня 2025 року повідомило, що рішення про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_2 або її приватизацію відсутні та зазначено, що зазначене житлове приміщення не передавалося у приватну власність, а також не перебуває на балансі Управління.

Згідно з актом № 42 ПП «Регіон-Центр» від 25 квітня 2025 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але з моменту народження в даній квартирі не проживав і не проживає. В даній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_1 . Після смерті основного квартиронаймача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 11 вересня 2012 року) ОСОБА_2 у даній квартирі не проживав і комунальні платежі не сплачував, місце його проживання невідоме.

Відповідач ОСОБА_2 згідно зі свідоцтвом про народження є сином ОСОБА_6 , який 27 січня 2007 року подавав до Шевченківського РВВС заяву для реєстрації за місцем проживання однієї особи.

Станом на 24 червня 2025 року за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровано ОСОБА_2 з 23 квітня 2004 року та ОСОБА_1 з 20 липня 2010 року, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24 червня 2025 року (а.с. 52).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа продовжує мати намір ставитися до жилого приміщення як до свого місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачка не надала достатніх і достовірних доказів непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців.

Наявний у матеріалах справи акт про непроживання відповідача за місцем реєстрації не містить відомостей про причини непроживання відповідача.

Встановлені у цій справі обставини свідчать про те, що відповідач не втратив інтерес до спірної квартири.

Судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин непроживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців і таких доказів, які б давали підстави визнати його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, позивачем не надано.

Та обставина, що відповідач не утримує майно, яким має право користуватися, не може бути самостійною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки статті 71, 72 ЖК України, на які позивачка посилалась у своїй позовній заяві, не містять такої підстави для позбавлення особи права користування житлом.

Слід зауважити, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення, чого під час розгляду даної справи встановлено не було.

Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 756/1384/20.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

"Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Колегія суддів вважає, що позбавлення відповідача, який не проживає у квартирі через конфлікт з позивачем, тобто з незалежних від нього причин, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Враховуючи, що стороною позивача не надано достатніх доказів на підтвердження непроживання відповідача більше шести місяців у спірній квартирі без поважних причин та за відсутності відомостей про наявність у власності відповідача іншого житла в розумінні Конвенції, суд першої інстанції, відмовивши в задоволенні позову про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке він набув в установленому законом порядку, дотримав принцип пропорційності та забезпечив баланс інтересів сторін у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Левченко Наталія Вікторівна, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22 січня 2026 року.

Суддя- доповідач І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Н. Лисак