ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1588/26 Справа № 179/729/23 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 26.11.2010 р. сторони перебували в шлюбі, у період якого ними за спільні кошти придбано майно, що підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Було придбано будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на даний будинок визнано за ОСОБА_1 рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року. Будинок придбався за сумісні кошти. На теперішній час вартість будинку складає 377 089 грн.

Також за спільні кошти придбали наступне майно: холодильник Атлант вартість 7000 грн.; витяжка вартість 5000 грн.; пральна машинка Самсунг вартість 8000 грн.; морозильна камера вартість 10000 грн.; духова шафа Самсунг вартість 8000 грн.; варочна панель Самсунг вартість 4000 грн.; мікрохвильова піч LG вартість 3000 грн.; телевізор вартість 6000 грн.; пилосос вартість 3000 грн.; м`ясорубка Сатурн вартість 2000 грн.; блендер вартість 2000 грн.; люстри вартість 6000 грн.; ліжко двоспальне з матрацом вартість 15 000 грн.; диван вартість 15000 грн.; комод вартість 3000 грн.; тумбочка вартість 2000 грн.; комп`ютерний стіл вартість 1000 грн.; крісло вартість 1000 грн.; шафу-купе вартість 6 000 грн.; стіл вартість 10000 грн.; стільці 4 шт. вартість 4000 грн.; тумба під телевізор - 500 грн.; кухонна стінка вартість 20 000 грн.; бойлер вартість 3000 грн.; тумба з умивальником вартість 4000 грн.; тумбочка з дзеркалом вартість 3000 грн.; натяжні стелі, шпалери, вартість 8000 грн. Загальною вартістю 159 500 грн. Все це майно знаходилося у спірному будинку. Відповідач без згоди позивача вивіз вищеназвані речі з місця їхньої реєстрації.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд визнати спільним сумісним майном подружжя домоволодіння , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за позивачем в порядку розподілу майна, придбаного в період шлюбу право власності на частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за половину спільно нажитого майна в розмірі 79 750 грн.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя, припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на:

- частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок літ. А, загальної площею 44,7 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м., господарські будівлі та споруди : сіни, літ а, літня кухня з прибудовою, літ Б,б, сарай літ В, сарай літ Д, навіс літ Ж, сарай літ З, вбиральня, літ К, погріб, колодязь №1, огорожа з воротами та хвірткою № 2- 4, колонка № 5.

Визнано за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на: - частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок літ. А, загальної площею 44,7 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м., господарські будівлі та споруди : сіни, літ а, літня кухня з прибудовою, літ Б,б, сарай літ В, сарай літ Д, навіс літ Ж, сарай літ З, вбиральня, літ К, погріб, колодязь №1, огорожа з воротами та хвірткою № 2- 4, колонка № 5.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 : - в якості компенсації вартості частини спільно нажитого майна грошові кошти в розмірі 5 614 грн.; - судовий збір в розмірі 1 941 грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 24 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя залишено без задоволення .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів .

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 26.11.2010 р. по 17.12.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі .

На підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2013 року, за ОСОБА_1 , 20.01.2014 року зареєстровано право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки спірне майно відповідно до положень статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, добровільно сторони не домовилися, яке майно залишається кожному з них й частки майна дружини та чоловіка є рівними, за таких обставин необхідно розділити спільне майно на дві рівні частини, визнавши право приватної власності на нерухоме майно по 1/2 частині за кожним з ним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до положень частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За правилами статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06 лютого 2018 року 61-2446св18, 07 лютого 2018 року у справі 61-524св18, 19 червня 2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Таким чином, у даній справі, спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане ними в період шлюбу та за спільні кошти, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване окремо за позивачем та окремо за відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що спірне майно відповідно до статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу й оскільки сторони добровільно не домовилися, яке майно залишається кожному з них, а частки нерухомого майна дружини та чоловіка є рівними, а тому спільне нерухоме майно слід розділити на дві рівні частини, визнавши право приватної власності на нерухоме майно по 1/2 частині спірного нерухомого майна за кожним.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог та не застосував положення частини першої статті 71 СК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки сторони у справі не досягли згоди між собою стосовно поділу спільного нерухомого майна набутого за час перебування у шлюбі, а тому спірне майно підлягає поділу саме шляхом визнання права власності на нерухоме майно по 1/2 частині за кожним із подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив частково позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Посилання скаржника на довідку про знищення/знесення майна від 03.06.2023 року як на доказ знищення будинку, не може братися до уваги колегією суддів, оскільки відомості зазначені у довідці спростовуються матеріалами справи. Окрім того, на дату подання позову від 10.04.2023 року, згідно наявного в матеріалах звіту про оцінку нерухомого майна станом 25.03.2023року, міститься технічний паспорт і фотофіксація стану будинку на 25.03.2023 року, спірний будинок був в жилому стані, ринкова вартість становила 377 089 грн.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 21 січня 2026 року.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: