УХВАЛА

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 714/341/15

провадження № 61-337ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 грудня 2025 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області

від 20 травня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк») задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору E/V07466 від 01 березня 2007 року у розмірі 13 109,64 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 20 травня 2015 року складає 272 846,51 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

АТ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 654 грн.

У травні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа.

Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 травня

2024 року заяву АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Видано АТ КБ «ПриватБанк» дублікат виконавчого листа, виданого на підставі рішення Герцаївського районного суду Чернівецької області від 20 травня 2015 року по справі

№ 714/341/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, 20 листопада 2025 року

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 05 грудня 2025 року, на підставі частини другої статті 358 ЦПК України,відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу більш ніж через рік після постановлення судом першої інстанції ухвали

від 23 травня 2024 року.

05 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 грудня

2025 року, яку просить скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки річний строк не поширюється на учасників справи, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи. Вказує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції. Крім того, на час постановлення оскарженої ухвали вона перебувала за кордоном.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 352 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Згідно із положеннями статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаних процесуальних норм дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку року з дня складення його повного тексту.

Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, а також пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 757/2593/19,

від 06 березня 2024 року у справі № 953/5340/21, від 30 травня 2024 року у справі № 490/7952/20 звертав увагу, що законодавець, встановивши виключення, передбачені пунктами 1 та 2 частини другої статті 358 ЦПК України, виходив, зокрема, із безпосередньої обізнаності учасника справи з наявністю відповідного судового провадження, а не з факту надсилання копії судового рішення, яким розгляд справи закінчено.

У постановах від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц, від 21 червня 2023 року у справі № 202/32361/13-ц Верховний Суд дійшов висновку, що під неповідомленням особи про розгляд справи в контексті частини другої статті 358 ЦПК України слід розуміти випадки, коли учасник справи взагалі жодним чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) не встановила підстав для відступу від правових висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 січня 2024 року у справі

№ Б-24/129-08 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року у справі

№ 340/3/20, від 19 жовтня 2022 року у справі № 214/63/20, від 14 вересня

2023 року у справі № 240/6538/20, та дійшла висновку, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи. Особою, не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»).

За змістом частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Суд апеляційної інстанції, встановив, що в матеріалах справи наявний рекомендований лист з повідомленням про вручення поштового відправлення, яким суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 про розгляд справи, однак який повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що добросовісність виконання службових обов`язків працівниками АТ «Укрпошта» презюмується, а обов`язок спростування цієї обставини покладається на заінтересовану особу (див. постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі

№ 222/1402/16, від 04 березня 2021 року в справі № 910/6835/20, від 30 серпня 2023 року в справі № 910/10477/22).

Суд апеляційної інстанції встановив, що ухвалу Герцаївського районного суду Чернівецької області від 23 травня 2024 року оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 24 травня 2024 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 подано 20 листопада 2025 року, тобто після спливу більш ніж року з дня складання повного тексту судового рішення.

Апеляційний суд, надав оцінку доводам, наведеним ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо причин пропуску строку на подання апеляційної скарги, врахував повідомлення заявниці судом першої інстанції про розгляд справи, взяв до уваги те, що ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на оскарження судового рішення у визначений процесуальним законом строк за відсутності обставин непереборної сили.

Оцінивши встановлені обставини, суд апеляційної інстанції, діючи в межах своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження та перегляду судового рішення через значний проміжок часу, оскільки апеляційна скарга подана учасником справи після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, а отже і про відмову у відкритті апеляційного провадження, правильно застосувавши положення частини другої статті 358 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про перебування заявниці за кордоном не спростовують висновків апеляційного суду. Правила частини другої статті 358 ЦПК України поширюється на учасників цивільних справ незалежно від місця їх перебування чи проживання.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 2, 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду

від 05 грудня 2025 року у справі № 714/341/15.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников