ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 338/195/24

провадження № 61-9256св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: Державна іпотечна установа, Міністерство внутрішніх справ України, виконком Богородчанської селищної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року у складі судді Куценка О. О. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у складі колегії суддів: Девляшевського В. А., Василишин Л. В., Мальцевої Є. Є.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду із позовом до Державної іпотечної установи, Міністерства внутрішніх справ України, виконкому Богородчанської селищної ради про визнання протиправною бездіяльності та передачу у спільну часткову власність квартири.

2. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працював в систему управління внутрішніх справ з 1993 року.

3. За поданням керівництва УМВС в Івано-Франківській області рішенням виконкому Богородчанської селищної ради від 28 січня 2010 року № 11 йому була виділена службова квартира АДРЕСА_1 .

4. 30 січня 2010 року видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення на сім`ю у складі 4 осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

5. Рішенням виконкому Богородчанської селищної ради від 11 липня 2023 року № 857-498/2023 вказана квартира виключена з числа службових.

6. Вказували, що спірна квартира була придбана Державною іпотечною установою та 04 травня 2012 року безоплатно передана в управління Міністерству внутрішніх справ України, про що свідчить акт приймання-передачі.

7. Згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим виконкомом Богородчанської селищної ради від 20 січня 2010 року, власником квартири є Державна іпотечна установа.

8. Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

9. З метою реалізації свого права на приватизацію житла позивачі звертались до кожного із відповідачів із заявами про передачу спірної квартири у приватну спільну часткову власність.

10. Листом від 01 вересня 2023 року селищний голова селища Богородчани повідомив їх, що квартира належить на праві власності Державній іпотечній установі, тому виконком селищної ради не вправі вирішувати це питання.

11. На їх звернення листом від 23 листопада 2023 року Державна іпотечна установа повідомила, що 04 травня 2012 року квартира передана безоплатно в управління Міністерству внутрішніх справ України та списана з балансу Державної іпотечної установи.

12. Міністерство внутрішніх справ України та Ліквідаційна комісія УМВС в Івано-Франківській області листами від 26 жовтня 2023 року та 04 січня 2024 року рекомендували звертатись з даним питанням до Богородчанської селищної ради, так як квартира на їх балансі не перебуває.

13. Отже, у зв`язку з викладеним позивачі позбавлені можливості вирішити зазначене питання у позасудовому порядку.

14. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 частково використали своє право на приватизацію житла по 8,52 кв. м кожний, при нормі 23 кв. м. ОСОБА_4 таким правом не скористався.

15. Згідно із витягом з бухгалтерського балансового рахунку Державної іпотечної установи вартість квартири АДРЕСА_2 складає 332 640 грн.

16. З урахуванням уточнених позовних вимог просили суд:

визнати протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту майна та ресурсів щодо нездійснення в установленому законодавством порядку державної реєстрації речового права на квартиру АДРЕСА_3 ;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України зареєструвати за собою право оперативного управління на квартиру АДРЕСА_3 та після здійснення цих дій передати її позивачам у спільну часткову власність.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

17. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, позов задоволено частково.

18. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту майна та ресурсів щодо нездійснення в установленому законодавством порядку державної реєстрації речового права на квартиру АДРЕСА_3 . В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

19. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідно до акта приймання-передачі квартир від 04 травня 2012 року, придбаних Державною іпотечною установою, було передано Міністерству внутрішніх справ України: технічний паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності, витяг про право власності та витяг з бухгалтерського балансового рахунку на квартиру для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. При цьому на цей час квартира списана з балансу Державної іпотечної установи. Таким чином, після фактичного отримання вищевказаних квартир та оригіналів правовстановлюючих документів на них Міністерство внутрішніх справ України повинно було зареєструвати відповідне речове право на таку квартиру. Разом із тим, Міністерство внутрішніх справ України такі дії не вчинило. За таких обставин, суди дійшли висновку, що задоволенню підлягає вимога позивачів про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України в особі Департаменту майна та ресурсів щодо нездійснення в установленому законодавством порядку державної реєстрації речового права на квартиру АДРЕСА_3 .

20. Водночас, відмовляючи в решті позовних вимог, суди вважали, що обраний позивачами спосіб захисту в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справі України зареєструвати за собою право оперативного управління на квартиру та передачі її позивачам не вирішує проблему без визнання за позивачами права. Також суди зазначили, що суд не уповноважений втручатись в дискреційні повноваження державного органу та зобов`язувати його в судовому рішенні зареєструвати за собою речове право на нерухоме майно, повноваження суду обмежуються перевіркою законності рішень органу влади, проте не включають можливість підміняти це рішення власним.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21. У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

22. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

23. Відповідно до розпорядження в. о. заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року № 815/0/226-25 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року справу призначено судді-доповідачеві.

24. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в указаній частині.

26. Підставами касаційного оскарження заявники зазначають застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 20 червня 2018 року у справі № 200/18858/16-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

27. У касаційній скарзі заявники не погоджуються з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вимога про зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України зареєструвати за собою право оперативного управління на спірну квартиру відносить до дискреційних повноважень державного органу.

28. Зазначають, що у релевантній практиці Верховного Суду сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного діяння.

29. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, і, якщо їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

30. У даному випадку є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки Міністерства внутрішніх справ України - здійснити державну реєстрацію речових прав переданої йому Державною іпотечною установою спірної квартири.

31. Враховуючи те, що Міністерство внутрішніх справ України зазначені реєстраційні дії не вчинили, тому є підстави для зобов`язання до цього в судовому порядку.

32. При цьому у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Водночас перелік таких випадків чітко визначений законодавством і є вичерпним.

33. Отже, відсутність в рішенні суду зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України здійснити державну реєстрацію речового права на квартиру унеможливлює його примусове виконання та судовий контроль за таким.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

34. У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від Державної іпотечної установи, у якому установа підтримує касаційну скаргу лише в частині необхідності задоволення вимоги про зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України зареєструвати за собою право оперативного управління на спірну квартиру.

35. У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 від Міністерства внутрішніх справ України, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

36. Відповідно до ордеру на службове житлове приміщення № 5 від 30 січня 2010 року, який виданий ОСОБА_1 , сім`я якого складається із 4 осіб: дружина - ОСОБА_2 , сини - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надано право зайняття службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 (а. с. 7).

37. Відповідно до рішення виконавчого комітету Богородчанської селищної ради від 11 липня 2023 року № 857-498/2023 квартира АДРЕСА_1 виключена з числа службових та передана для постійного проживання разом із членами сім`ї ОСОБА_1 (а. с. 8).

38. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Богородчанської селищної ради від 10 лютого 2015 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає в квартирі АДРЕСА_3 та має склад сім`ї: дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 9).

39. Згідно довідки департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку від 03 березня 2015 року № 5 (а. с.18) ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , має право на безоплатну приватизацію житла (використано в обсязі 8,52 метри квадратних при нормі 23,00 метри квадратних площі).

40. Згідно довідки департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку від 03 березня 2015 року № 6 (а. с.19) ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , має право на безоплатну приватизацію житла (використано в обсязі 8,52 метри квадратних при нормі 23,00 метри квадратних площі).

41. Згідно довідки департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку від 03 березня 2015 року №11 (а. с.20) ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , має право на безоплатну приватизацію житла (використано в обсязі 8,52 метри квадратних при нормі 23,00 метри квадратних площі).

42. Згідно довідки департаменту комунального господарства, транспорту і зв`язку від 18 червня 2015 року № 87 (а. с. 21) ОСОБА_4 проживає в квартирі АДРЕСА_3 , має право на безоплатну приватизацію житла та таке право не використано.

43. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 відсутні відомості щодо зареєстрованого на праві власності нерухомого майна (а. с. 22).

44. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 відсутні відомості щодо зареєстрованого на праві власності нерухомого майна (а. с. 23).

45. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_3 відсутні відомості щодо зареєстрованого на праві власності нерухомого майна (а. с. 24).

46. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 відсутні відомості щодо зареєстрованого на праві власності нерухомого майна (а. с. 25).

47. Згідно копії технічного паспорта квартира АДРЕСА_4 корпусі № 1 будинку № 2 по вулиці Грушевського в селищі Богородчани Івано-Франківського району (а. с. 26-27).

48. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2010 року та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 січня 2010 року власником квартири АДРЕСА_3 є Державна іпотечна установа (а. с. 28, 29).

49. Відповідно до акта приймання-передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою, від 04 травня 2012 року квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана Державною іпотечною установою, безоплатно передана в управління Міністерства внутрішніх справ України (а. с. 30).

50. Згідно із Витягом з бухгалтерського балансового рахунку Державної іпотечної установи вартість квартири АДРЕСА_3 складає 332 640 грн (а. с. 31).

51. Листом голови Богородчанської селищної ради від 01 вересня 2023 року № п/726 на заяву ОСОБА_1 щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 повідомлено, що квартира належить на праві власності Державній іпотечній установі (а. с. 32).

52. Листом заступника голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи від 22 листопада 2023 року № 3655/15/3 ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до акта приймання-передачі квартир, придбаних Державною іпотечною установою, від 04 травня 2012 року квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана Державною іпотечною установою, безоплатно передана в управління Міністерства внутрішніх справ України. Станом на дату підготовки листа спірна квартира не перебуває на балансі Державної іпотечної установи, а тому у них відсутні правові підстави для її передачі ОСОБА_1 та членам його сім`ї у приватну спільну часткову власність (а. с. 33).

53. Згідно листа Голови ліквідаційної комісії Міністерства внутрішніх справ України від 26 жовтня 2023 року № 944/108/31-2023 та листа заступника директора - начальника управління нерухомого майна та енергоменеджменту Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 повідомлено, що в Мністерстві внутрішніх справ України відсутній уповноважений орган приватизації та на балансі Ліквідаційної комісії УМВС України в Івано-Франківській області квартира АДРЕСА_3 не перебуває та рекомендовано звернутись з питань приватизації квартири до Богородчанської селищної ради (а. с. 34, 35).

Позиція Верховного Суду

54. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

55. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

56. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

57. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

58. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

59. З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині незадоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не переглядаються.

60. Ухвалюючи судові рішення в оскаржуваній частині, суди виходили із того, що суд не уповноважений втручатись в дискреційні повноваження державного органу та зобов`язувати його в судовому рішенні зареєструвати за собою речове право на нерухоме майно, повноваження суду обмежуються перевіркою законності рішень органу влади, проте не включають можливість підміняти це рішення власним.

61. Колегія суддів вважає такі висновки помилковими з огляду на таке.

62. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

63. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 1840/2970/18.

64. Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

65. Дискреція є необхідною та безальтернативною для управлінської діяльності адміністративного органу юридичною конструкцією, завдяки якій вирішується низка важливих завдань, центральними з яких є забезпечення справедливої, ефективної та орієнтованої на індивідуальні потреби приватної особи правозастосовної та правотворчої діяльності названих суб`єктів.

66. Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

67. У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).

68. Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11 березня 1980 року, державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою дискреції, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

69. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

70. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про те, що задоволення вимоги про зобов`язання зареєструвати за собою речове право на нерухоме майно становитиме втручання в дискреційні повноваження, з урахуванням визначеного законом порядку такої реєстрації, є помилковими.

71. Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

72. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

73. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

74. Ефективність юридичного засобу захисту права людини - це така його властивість, яка полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності цього засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити право людини.

75. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

76. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

77. Отже, особа, яка бажає скористатися таким правом на приватизацію, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.

78. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі на підтвердження своїх вимог надали суду, серед іншого, листи від Богородчанської селищної ради, Державної іпотечної установи, Департаменту майна та ресурсів Міністерства внутрішніх справ України, УМВС України в Івано-Франківській області, у яких надано відповіді щодо спірної квартири.

79. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц зазначено, що «згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.

Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає».

80. Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

81. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

82. Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.

83. Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить, а визнання права власності на приміщення безпосередньо судом знаходиться поза межами процедури, визначеної законодавством.

84. Зокрема, якщо орган місцевого самоврядування та орган приватизації зволікають з винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.

85. Разом із тим, матеріали справи не містять доказів саме звернення позивачів до відповідного органу із заявою щодо приватизації квартири, тому після звернення із відповідною заявою щодо приватизації, і в разі такої відмови належним способом захисту порушених прав позивачів буде оскарження рішення про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири.

86. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується зі висновками судів попередніх інстанцій щодо обрання позивачами неналежного способу захисту в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

87. Таким чином, позовні вимоги в оскаржуваній частині судових рішень не можуть бути задоволенні, оскільки позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

88. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 54), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (провадження № 14-72цс21, пункт 8.46), від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 127)).

89. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

90. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права.

91. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович