КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», поданою представником Якуб Ганною Олександрівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петренко Н.О., у місті Києві, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року КП «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, відповідно до якого просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги, що становить 137533,58 грн та стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Позов обґрунтований тим, що КП «Київтеплоенерго» з 01 травня 2018 року є виконавцем комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (ЦО/ЦПГВ), а з 01 листопада 2021 року - послуг з постачання теплової енергії та гарячої води (ТЕ/ПГВ).

Відповідачі, як споживачі послуг за адресою: АДРЕСА_1 систематично не оплачували надані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року позов КП «Київтеплоенерго» - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник КП «Київтеплоенерго» - Якуб Г.О. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги КП «Київтеплоенерго» в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було встановлено факт реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , відтак підтверджено факт споживання відповідачем комунальних послуг за вказаною адресою.

Відмову районного суду у стягненні вартості наданих комунальних послуг з відповідачів з підстав не пред`явлення КП «Київтеплоенерго» вимог до інших зареєстрованих у квартирі споживачів вважає помилковим, оскільки передбачено право позивача звертатися до суду до кожного з боржників окремо.

Помилковим вважає і мотиви відмови про ненадання позивачем доказів стосовно правового статусу квартири та недоведеності заборгованості осіб, які споживають послуги, оскільки вказані вимоги не обґрунтовані нормами права.

Вказує, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було застосовано норм права, які регулюють спірні правовідносини , а саме приписи ч. 1 ст. 64 ЖК України та закріплений ЦК України правовий інститут солідарної відповідальності.

Разом з тим, вказана справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, тоді як ціна позову перевищує 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, що є додатковою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта КП «Київтеплоенерго» Антонченко А.О. підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідачі у справі ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи суд апеляційної інстанції повідомив відповідачів у порядку встановленому ст. ст. 128-130 ЦПК України.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що Комунальне підприємство «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» здійснює діяльність у сфері надання комунальних послуг, зокрема з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії. Період надання послуг, що є предметом спору, охоплює проміжок часу з 01.05.2018 року по 01.11.2024 року.

З 01.05.2018 року до 31.10.2021 року позивач виступав виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (ЦО/ЦПГВ). Регулювання цих правовідносин здійснювалося відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630). Договір про надання послуг ЦО/ЦПГВ був публічно оприлюднений у газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085), що свідчить про дотримання Позивачем процедури укладення договору приєднання.

З 01.11.2021 року, у зв`язку зі змінами у законодавстві, Позивач змінив статус на виконавця послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (ТЕ/ПГВ). Правовідносини у цій сфері регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VI, Постановою КМУ від 11.12.2019 № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води» та Постановою КМУ від 21.08.2019 № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії». Типові індивідуальні договори про надання послуг ТЕ/ПГВ були оприлюднені на офіційному веб-сайті КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» згідно з вимогами ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, що також підтверджує законність укладення цих договорів приєднання.

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 повністю підключений до мереж тепло- та водопостачання. Це означає, що квартира за вказаною адресою отримує тепло та гарячу воду від внутрішньо-будинкової системи.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП «Київтеплоенерго» мотивував своє рішення тим, що позивачем, КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО», не було надано належних та достатніх доказів, які б однозначно встановлювали правовий статус квартири за адресою: АДРЕСА_1 та її власників/співвласників. У позовній заяві позивач зазначає відповідачів як споживачів послуг за вказаною адресою.

Згідно з наданими матеріалами, зокрема, витягом з реєстру територіальної громади м. Києва, у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані інші особи, крім відповідачів. Відповідно до чинного законодавства, обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг може покладатися не лише на власника, а й на інших зареєстрованих або фактично проживаючих осіб, які спільно користуються комунальними послугами. Позивачем не було надано обґрунтування, чому позовні вимоги заявлені виключно до двох відповідачів та не було враховано можливу солідарну або часткову відповідальність інших зареєстрованих осіб. Це створює невизначеність щодо кола відповідальних осіб та належного розподілу боргу.

Суд вважає, що позивачем не доведено суми заборгованості за весь період, зазначений у довідках про розмір заборгованості саме до осіб, які споживають ці послуги. Позов пред`явлено тільки до двох зі споживачів.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги та обґрунтованість їх розміру.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Судом встановлено, що відповідачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за реєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго». Однак відповідачами належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у них наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 березня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18.

Судом також встановлено, що відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання на гарячого водопостачання чи відмови від даних послуг.

Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 відповідачами суду також не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги з централізованого опалення, в результаті чого утворилася заборгованість за спожиті у розмірі 129 871, 99 грн, що складається з: заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 29 254,93 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4 446,75 грн, три відсотки річних у розмірі 1 086,84 грн; заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 9 185,98 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 1 396,27 грн, три відсотки річних у розмірі 343,53 грн ; заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 52 508,31 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 5 387,47 грн, три відсотки річних у розмірі 1 384,89 грн, пеня у розмірі 1684, 95 грн; ??заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 17 962,54 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 927,11 грн , три відсотки річних у розмірі 453,38 грн , пеня у розмірі 551, 61 грн ; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання енергії у розмірі 1397,46 грн ; ??заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн ; заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 163,52 грн (а.с. 6-10, 13-18) .

Зазначений розрахунок відповідачами у справі не спростований, хоч про розгляд справи у суді першої інстанції відповідачі були обізнані, про що свідчить зворотні повідомлення про вручення позивачам у справі ухвали про відкриття провадження у справі та матеріалів позовної заяви. ( а.с. 42,43).

Крім того відповідно до частин 1, 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач пред`явив солідарні вимоги лише до двох споживачів, в той час як в квартирі зареєстровано чотири особи, суд першої інстанції зазначені положення цивільного законодавства не взяв до уваги та не врахував, що позивач як кредитор вправі вимагати виконання солідарного обов`язку як від усіх боржників разом, так і від будь-кого окремо.

Крім того суд першої інстанції не врахував, що інші дві особи - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент виникнення первісного обов`язку по сплаті комунальних послуг - 01 травня 2018 року не досягли повноліття.

Слід також зазначити, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 1 ст. 544 ЦК України).

Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості за отримані послуги з травня 2018 року є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчать про порушення відповідачами умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості з 01 травня 2018 року, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

З матеріалів справи, вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», прийняв право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14 702,15 грн.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Стороною позивача надано суду додаток № 1 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5865,86 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 891,61 грн, три відсотки річних на вказану суму боргу у розмірі 219,37 грн, та заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги із централізованого гарячого водопостачання у розмірі 575,71 грн, інфляційну складову на вказану суму боргу у розмірі 87,51 грн, та три відсотки річних на дану суму боргу у розмірі 21,53 грн, позивач не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення, які повинні бути складені попереднім надавачем послуг - ПАТ «Київенерго» матеріали справи не містять, окрім розрахунку складеного позивачем який таких послуг на той час не надавав.

Тому апеляційний суд не приймає до уваги вказані розрахунки заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, які зроблено та подано позивачем, оскільки такі розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подаючи до суду вказані розрахунки, позивач не звернув уваги, що в період, за який вони зроблені, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунки боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року, не може бути зроблено особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним доказом та не може прийматись до уваги.

Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року на загальну суму - 7661,59 грн ( 5865,86 + 891,61 + 219,37 + 575,71 +87,51 +21,53) є не доведеними та задоволенню не підлягають.

В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 28 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.

Також в апеляційній скарзі позивач у справі просив суд постановити окрему ухвалу відносно головуючого судді Святошинського районного суду міста Києва Петренко Н.О., мотивуючи вказане клопотання тим, що суддя постановив очевидно незаконне рішення суду, приймаючи яке ухилився від здійснення правосуддя і переклав обов`язок фактичного розгляду справи по суті, на суд апеляційної інстанції.

Щодо зазначених вимог колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Аналіз положень наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції.

За наслідками апеляційного перегляду цієї справи колегія суддів апеляційного суду не встановила передбачених законом підстав для задоволення клопотання позивача про постановлення окремої ухвали відносно судді Святошинського районного суду міста Києва Петренко Н.О., оскільки вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції мотивував вказане рішення відповідними нормами, які на його переконання повинні бути застосовані при вирішенні вказаного спору.

Помилкове тлумачення суддею норм матеріального права при розгляді цивільних справ не є підставою для постановлення окремої ухвали. .

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви КП «Київтеплоенерго» сплатило судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. (а.с. 4), а при подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено 4542 грн. судового збору а всього 7570 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 94% ( 129871,99 х 100 / 137533,58) ), а саме у розмірі 7115,80 грн. (7570 х 94 /100) , тобто по 3557,90 грн з кожного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись, частин 1, 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», подану представником Якуб Ганною Олександрівною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Солідарно стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, 01001, місто Київ, площа І. Франка, будинок 5) заборгованість за надані комунальні послуги у розмірі 129 871, 99 грн (сто двадцять дев`ять тисяч вісімсот сімдесят одна гривня 99 копійок), що складається з:

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 29 254,93 грн; інфляційну складову боргу у розмірі 4 446,75 грн , три відсотки річних у розмірі 1 086,84 грн;

- заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 9 185,98 грн ; інфляційну складову боргу у розмірі 1 396,27 грн, три відсотки річних у розмірі 343,53 грн ;

- заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 52 508,31 грн , інфляційну складову боргу у розмірі 5 387,47 грн , три відсотки річних у розмірі 1 384,89 грн, пеня у розмірі 1684, 95 грн;

- ??заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 17 962,54 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 927,11 грн, три відсотки річних у розмірі 453,38 грн , пеня у розмірі 551, 61 грн ;

- заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання енергії у розмірі 1397,46 грн ;

- ??заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн ;

- заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 163,52 грн .

У задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» в частині вимог про стягнення заборгованості, що утворилася за період до 01 травня 2018 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (, 01001, місто Київ, площа І. Франка, будинок 5) понесені судові витрати по сплаті судового збору по 3 557, 90 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв