УХВАЛА

22 січня 2026 року

м. Київ

справа № 545/4364/23

провадження № 61-819ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко Оксана Михайлівна, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2005 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики у розмірі 89 532 доларів США та 3% річних.

Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2022 року між позивачкою та ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки на суму 89 532 доларів США з терміном повернення 05 грудня 2022 року, однак умови договору позики ОСОБА_2 не виконала, у визначений строк кошти не повернула. За повідомленням ОСОБА_2 вказані кошти були необхідні їй для придбання нерухомості за кордоном для потреб сім`ї, тому позов пред`явлено і до чоловіка боржниці, як солідарного боржника за грошовим зобов`язанням іншого з подружжя.

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Позов обґрунтовувала тим, що договору позики на вказану суму вона з ОСОБА_1 не укладала, 11 серпня 2022 року гроші в сумі 89 532 долари США, як позику, не отримувала. Натомість між сторонами був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого ОСОБА_1 вкладала кошти для отримання прибутку. Вказувала, що договір позики є удаваним, оскільки укладений з метою приховування справжнього договору.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17 травня 2023 року об`єднано вимоги за первісним та зустрічним позовами.

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просив визнати договір позики недійсним з підстав, визначених частиною другою статті 65 СК України. Позов мотивував тим, що укладений договір позики між його колишньою дружиною та ОСОБА_1 виходить за межі дрібного побутового та потребує письмової згоди іншого з подружжя, яку він не надавав.

Ухвалою Полтавського районного суду від 12 березня 2024 року, з урахуванням ухвали від 17 липня 2024 року, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним об`єднано в одне провадження, присвоєно спільний номер 545/4364/23 (провадження № 2/545/599/24).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 89 532 доларів США боргу за договором позики.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області

від 13 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13 420 грн та 536 грн, витрати на правничу допомогу, надану позивачу адвокатом Мороз С. В., у розмірі 6 000 грн та за правничу допомогу, надану адвокатом Лазаренко О. М., у розмірі 3 000 грн, а разом 22 956 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій оскаржила судове рішення лише в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_3 та додаткове рішення щодо розміру стягнутих на її користь витрат на правничу допомогу.

ПостановоюПолтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року та додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2025 року залишено без змін.

14 січня 2026 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко О. М., засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області

від 30 травня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення солідарно коштів з ОСОБА_3 , додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2025 року скасувати в частині стягнення витрат на правничу допомогу як на її користь так і з неї на користь ОСОБА_3 , а також постанову Полтавського апеляційного суду

від 02 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 89 532 доларів США; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 13 420 грн та 536 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн відповідно до договору 103 від 16 січня 2023 року; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн відповідно до договору 11 від 16 січня 2024 року та додаткової угоди від 15 березня 2024 року в рівних частинах.

ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко О. М., порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущений з поважних причин, оскільки повний текст оскаржуваної постанови Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року складено 09 грудня 2025 року та отримано у підсистемі «Електронний суд» 16 грудня 2025 року, на підтвердження чого надано суду картку руху документу.

Врахувавши наведенізаявницею обставини, взявши до уваги, що постанова Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у підсистемі «Електронний суд» доставлена сторонам 16 грудня 2025 року, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко О. М., підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження - поновленню на підставі частини другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених:

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц щодо того, що якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя;

у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 158/203/20, від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У касаційні скарзі заявниця зазначає про те, що суди попередніх інстанцій проігнорували той факт, що у період з 2020 року відповідачі, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали у власність квартири у місті Полтава та у Черкаській області, а також погасили боргові зобов`язання за придбаний ОСОБА_3 автомобіль, хоча подружжя не мало офіційного доходу для придбання вказаного майна. Водночас вказує, що у період 2022 - 2023 років право власності ОСОБА_2 на квартири перереєстрували на родичів, що, на думку заявниці, є беззаперечними доказами витрачання коштів, отриманих від неї, саме в інтересах сім`ї.

Крім того, заявниця стверджує про те, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідачів, оскільки останні не надали суду обґрунтованих клопотань щодо невідповідності заявлених витрат критеріям реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи і виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судові рішення відповідно до таких висновків.

За змістом частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статті 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 послалася на те, що ОСОБА_2 отримувала кошти у позику під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та витратила кошти на потреби сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).

Разом з тим договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частинами першою-другою статті 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до копії розписки

від 11 серпня 2022 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 позику на суму 89 532 доларів США та зобов`язувалась повернути грошові кошти в повному обсязі 05 грудня 2022 року.

Рішенням Київського районного суду від 08 листопада 2022 року шлюб, зареєстрований 29 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, актовий запис №67, розірвано. Рішення набрало законної сили 09 грудні 2022 року.

Відповідно до договору про спільну діяльність від 01 жовтня 202_ року, укладеного між ОСОБА_1 (сторона - 2) та ОСОБА_2 (сторона -1), сторона 1 зобов`язується в строк протягом одного календарного місяця з моменту підписання договору надати стороні-2 шляхом перерахування на картковий рахунок чи шляхом надання готівкових коштів (про що складається відповідний акт) протягом 2020 року та 2021 року щомісяця по 4 000 доларів США, станом на 01 жовтня 2022 року загальна сума становить 89 532 доларів США.

22 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ПРУП ГУНП в Полтавській області з повідомленням про скоєння діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 у вигляді заволодіння грошовими коштами.

Верховний Суд уже зауважував, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника) (постанова Верховного Суду від 21 серпня 2025 року у справі № 520/7884/19).

Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику грошей в інтересах сім`ї (схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що передавала кошти ОСОБА_2 частинами - з грудня 2019 року і до січня 2022 року, ці гроші остання використовувала для торгівлі на біржі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що розписка про отримання коштів у розмірі 89 532 доларів США написана ОСОБА_2 та не містить жодних даних щодо погодження позики з ОСОБА_3 , а також інформації щодо призначення вказаних коштів. Розписка датована 11 серпня 2022 року та свідчить про отримання позичальником разової суми.

Відповідачі стверджували, що з 2019 року не підтримують шлюбні відносини та що ОСОБА_3 не знав про отримання ОСОБА_2 спірних коштів.

Встановивши, що отримані у позику кошти, не були використані ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, суди попередніх інстанцій дійшли достатньо обґрунтованого висновку, що позивачка не довела наявності передбачених законом підстав для солідарного стягнення коштів із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Доводи касаційної скарги про те, що у період зареєстрованого шлюбу відповідачі придбали майно не маючи для того офіційного доходу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у постанові від 02 грудня 2025 року Полтавський апеляційний суд посилався на вказану постанову та правильно застосував сформовані у ній висновки з урахуванням встановлених у цій справі обставин. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошувала на солідарній відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених саме в інтересах сім`ї, чого у цій справі встановлено не було.

Таким чином, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, під час розгляду справи суди не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у цій частині

Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.

Відповідно до частин першої-другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження витрат, понесених ОСОБА_1 при розгляді справи, суду надано:

договір про надання правової допомоги від 16 січня 2023 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Морозом С. В., відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання здійснити представництво та захист інтересів клієнта у справі щодо стягнення коштів згідно з договором позики від 11 серпня 2022 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а клієнт зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та фактичні витрати, необхідні для виконання взятих зобов`язань у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі;

розрахунок витрат за надану ОСОБА_1 професійну правничу допомогу адвокатом Мороз С. В., згідно з яким розмір суми наданої адвокатом професійної правничої допомоги складає 15 000 грн;

квитанцію № 1 від 16 січня 2023 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Мороз С. В. 15 000 грн за надання правової допомоги;

договір № 11 від 16 січня 2024 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лазаренко О. М., відповідно до якого сторони дійшли згоди, що адвокат надає правову допомогу замовнику з приводу аналізу позовної заяви, документів, актуальної судової практики, підготовки та складання відзиву на позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики;

додаткову угоду до договору № 11 від 16 січня 2024 року про надання правової допомоги від 15 березня 2024 року, у якій сторони дійшли згоди, що адвокат надає правову допомогу замовнику з приводу представництва інтересів, ознайомлення з матеріалами справи, складання необхідних процесуальних документів ( заперечень, заяв, клопотань, запитів, скарг тощо та захисту його інтересів, зокрема, але не виключно, в суді першої інстанції у справі в об`єднаному провадженні у справі № 545/4364/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики в розмірі 89 532 доларів США; зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним; зустрічною позовною ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, а клієнт ( замовник) зобов`язаний сплатити винагороду (гонорар) та фактичні витрати, необхідні для виконання взятих зобов?язань, у порядку та строки обумовлені сторонами у договорі;

розрахунок витрат на надану професійну правничу допомогу та акт приймання- передачі наданої правової допомоги (наданих послуг) відповідно до договору № 11 від 16 січня 2024 року, ДУ від 15 березня 2024 року, надану ОСОБА_1 адвокатом Лазаренко О. М. на суму 24 100 грн, з яких 7 000 грн - первинна консультація клієнта, аналіз позовної заяви, доданих до неї документів, судової практики, підготовка та складання відзиву на позовну заяву, підписання та направлення її до суду та сторонам; 2 400 грн - підготовка та направлення заперечення; 7 200 грн - складання клопотань (6 шт.); 7 000 грн - участь у судовому засіданні;

копії платіжних інструкцій про оплату ОСОБА_1 вказаних послуг.

Від відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 до суду надійшли заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, а також про застосування співмірності та розумності понесених витрат.

На підтвердження витрат, понесених ОСОБА_3 при розгляді справи суду надано:

договір про надання правничої допомоги від 03 травня 2023 року, укладений між адвокатом Васильєвою Л. М. та ОСОБА_3 , відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правничу допомогу клієнту з наступних правових питань: представляти інтереси клієнта під час розгляду цивільної справи в Полтавському районному суді Полтавської області № 545/4364/23 за позовом ОСОБА_1 про стягнення з клієнта коштів за договором позики;

акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 03 червня 2023 року у справі № 545/4364/23, згідно з яким загальна сума витрат складає 40 000 грн, з яких ознайомлення з позовною заявою та додатками до неї 1 000 грн, вивчення судової практики з питань стягнення позики у солідарному порядку з подружжя - 2 000 грн, складання відзиву на позову - 5 000 грн, складання заперечень на відповідь на відзив - 3 000 грн, складання відзиву (відповіді) на заяву позивача про зміну підстав позову - 5 000 грн, складання заперечень та додаткових пояснень - 4 000 грн, складання заяви про приєднання доказів - 1 000 грн, складання письмових пояснень у зв`язку з наявністю оновлених позицій судової практики - 4 000 грн, участь у судових засіданнях - 20 000 грн;

квитанцію № 8 від 03 травня 2023 троку а № 17 від 10 листопада 2023 року про сплату ОСОБА_3 гонорару адвокату Васильєвій Л. М. двома платежами по 20 000 грн, що підтверджується.

Від позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 надійшли заперечення щодо стягнення з неї судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_3 , а також зауваження щодо застосування співмірності та розумності понесених витрат.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи характер виконаної адвокатами сторін роботи, наданих послуг, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності та необхідності адвокатських витрат, з огляду на наявність клопотань ОСОБА_1 та Богодистого С. О. про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов мотивованого висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь кожної зі сторін.

Доводи касаційної скарги на додаткове рішення судку першої інстанції, залишене без змін постановою апеляційного суду, не свідчать про порушення судам попередніх інстанцій норм процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах, які вказані вище, висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко О. М., на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2005 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року не може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частиною другою статті 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко Оксана Михайлівна, про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішеньзадовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженнярішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, додаткового рішення Полтавського районного суду Полтавської області

від 13 червня 2005 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лазаренко Оксана Михайлівна, на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 30 травня 2025 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2005 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович