___________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/2472/26
Провадження № 2/947/1714/26
УХВАЛА

про відмову у вжитті заходів забезпечення позову до пред`явлення позову

21.01.2026 року

Київський районний суд м. Одеси,

головуючий суддя Куриленко О.М.,

розглянувши заяву представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

19 січня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява, в якій просить: накласти арешт на нежитлове приміщення №3-А, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 231, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ); накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 27,3 м2, житловою площею - 17,8 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,8 м2, житловою площею 12,4 м2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_1 має намір звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Зазначає, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на ім`я останньої було зареєстровано у реєстрі права власності на об`єкти нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.01.2026 р. №460370887, а саме: нежитлове приміщення №3-А, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 42,1 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (РНОНМ) - 231); оціночна вартість об`єкта нерухомості - 379 131,74 грн., що підтверджується довідкою ФДМУ від 15.01.2026 р. унікальний реєстраційний номер 201-11063350; квартира АДРЕСА_2 загальною площею 27,3м2, житловою площею - 17,8 м2 (РНОНМ - 101); оціночна вартість - 2 074 957,67 грн., що підтверджується довідкою ФДМУ від 15.01.2026р. унікальний реєстраційний номер 201-11063073; квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 55,8 м2, житловою площею 12,4 м2 (РНОНМ - 101); оціночна вартість об`єкта - 3 162 270,99 грн., що підтверджується довідкою ФДМУ від 15.01.2026 р. унікальний реєстраційний номер 201-11062069.

Стверджує, що заявник із всесвітньої мережі Інтернет дізнався, що особисто ОСОБА_3 або за її дорученням ріелтором Юлією Сухомлін на спеціалізованих веб-порталах купівлі-продажу, оренди нерухомості орієнтовно з 30.12.2025 р. розміщені оголошення з пропозицією продажу квартири АДРЕСА_3 . Вважає, що ОСОБА_3 ще до подання позову має намір відчужити зареєстроване за нею майно, яке належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, тобто вже намагається змінити свій майновий стан, здатність виконувати можливі зобов`язання у майбутньому, у незаконний спосіб позбавити заявника частки у спільному майні та/або протиправно уникнути виплати грошової компенсації.

Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цією заявою.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.4 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається, зокрема, до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, проаналізувавши матеріали заяви, вважає, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України видом забезпечення позову є, зокрема, накладення арешту на майно.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення суду повинно прийматися з дотриманням зазначених принципів, які виражені також у статтях Цивільного процесуального кодексу України.

Принцип рівності перед законом і судом в процесуальному аспекті означає рівність суб`єктивних процесуальних прав усіх учасників судового процесу незалежно від їх особистих якостей (правового статусу, майнового стану), визначення процесуального становища учасників судочинства тільки процесуальним законодавством і ніяким іншим, визначення процесуального порядку розгляду справ певною процесуальною формою.

В матеріальному аспекті принцип рівності повинен розумітися так, що до всіх учасників процесу матеріальний закон має застосовуватися однаково (право є застосуванням рівного масштабу до різних осіб).

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони в процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Верховний Суд у постанові від 24.02.2021 у справі № 755/5333/20 вказав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не лише навести, але й довести наявність підстав для вжиття заходів забезпечення цивільного позову, а також спроможну вірогідність саме таких обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Предметом майбутнього позову є поділ майна подружжя. З метою забезпечення виконання рішення у даній справі у випадку задоволення позову судом, позивач просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття саме таких заходів забезпечення позову, позивач посилається на те, що на сьогоднішній день відповідач намагається відчужити один із об`єктів нерухомого майна. Щодо інших об`єктів нерухомого майна, які є предметом поділу, заявником не надано доказів, що відповідач намагається їх відчужити. Крім того, із наданих роздруківок із сайтів не вбачається, що об`єктом продажу є саме квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 55,8 м2, житловою площею 12,4 м2., оскільки в оголошенні зазначено, що площа квартири 59 м2, а не 55,8 м2 та житлова площа 14 м2, а не 12,4 м2. Оголошення не містить номера квартири та продавцем зазначена інша особа.

Разом з цим, обираючи саме такі заходи забезпечення позову, позивачем лише формально зазначено про можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб, проте жодним чином не обґрунтовано з наведенням відповідних обставин та не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач буде намагатися уникнути виконання рішення або вживає заходів щодо відчуження спірного майна на користь третіх осіб.

Суд зазначає, що втручання у право власності особи, яким є арешт майна, має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується, а не бути надмірним обтяженням для особи.

Водночас, враховуючи предмет майбутнього позову, суд вважає, що вжиття запропонованих позивачем заходів забезпечення позову призведе до невиправданого втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, оскільки як наразі, так і у випадку задоволення позову відповідач є та залишається законним володільцем 1/2 частини спірного майна, тоді як позивачем жодним чином не обґрунтовано та не надано будь-яких доказів необхідності такого втручання в охоронюване законом право власності відповідача на спірне майно.

Крім того, згідно наданих до справи документів, убачається, що майно, на яке просить накласти арешт представник заявника, було придбане сторонами під час перебування у шлюбі, тобто має статус спільного майна подружжя, а, отже, для його відчуження необхідна згода іншого подружжя.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що обрані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними та адекватними із позовними вимогами про поділ майна подружжя, позивачем не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, а відтак, приймаючи до уваги інтереси не тільки позивача, а й відповідача, права якої можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням обраних позивачем заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 76, 77, 81, 84 149-154, 157, 353 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, - відмовити.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Куриленко О. М.