П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року м. Київ

Справа №373/1431/25

Провадження: № 22-ц/824/2804/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Зуб Анастасії Сергіївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»

на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Опанасюка І. О.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит Капітал» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 08.02.2024 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5259776 у електронному виді, відповідно до умов якого відповідачка отримала кошти у сумі 4500 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачці кредит в порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачка не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість. 29.07.2024 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит -Капітал» уклали договір відступлення прав вимоги №108-МЛ, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором №5259776 від 08.02.2024, що укладений між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою. Так, сума заборгованості відповідачки становить 16049 грн 67 коп, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі 3881 грн; прострочена заборгованість за сумою відсотків у розмірі 11403 грн 67 коп та прострочена заборгованість за комісією у сумі 765 грн. 23.04.2025 року відповідачці було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості, яка у наданий строк заборгованість відповідачкою погашена не була.

У зв`язку з наведеним вище, товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №5259776 від 08.02.2024 року у розмірі 16049 грн 67 коп та судові витрати у розмірі 2422 грн 40 коп.

Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Зуб А. С. в інтересах ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно поклав на позивача негативні наслідки технічної помилки, допущеної при поданні позовної заяви через підсистему «Електронний суд», а саме, недолучення платіжного документа, який підтверджує перерахування кредитних коштів відповідачу. На думку представника ТОВ «ФК «Кредит Каптіл», за таких обставин суд мав застосувати положення статті 185 ЦПК України та залишити позов без руху з наданням строку для усунення недоліків, а відкриття провадження у справі позбавило позивача можливості належним чином реалізувати своє право на доказування. Крім того, наполягає на тому, що кредитний договір був належним чином укладений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, а факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується платіжними документами первісного кредитора. Також зазначає, що право вимоги за кредитним договором було правомірно відступлене позивачу на підставі договору відступлення, а тому саме позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що доводи скаржника є безпідставними та спрямованими на перекладання на суд першої інстанції наслідків власного недотримання процесуальних обов`язків. Адже ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2025 року позивачу було прямо вказано на необхідність подання платіжного доручення, яке підтверджує перерахування кредитних коштів відповідачці, однак, позивач цю вимогу суду проігнорував. За таких обставин, вважає доводи апеляційної скарги про порушення з боку суду маніпулятивними та такими, що не відповідають матеріалам справи.

Крім того, вважає, що долучене в апеляційній інстанції платіжне доручення не може бути прийняте як новий доказ, оскільки воно існувало на момент розгляду справи судом першої інстанції, а позивач не навів жодних об`єктивних причин, що унеможливлювали його подання раніше. Прийняття такого доказу суперечило б вимогам статті 367 ЦПК України, усталеній практиці Верховного Суду та принципу правової визначеності, тоді як рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08 лютого 2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 5259776, за умовами якого первісний кредитор зобов`язувався надати відповідачу грошові кошти у сумі 4 500 грн на строк 105 днів, а відповідачка зобов`язувався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у строки та на умовах, визначених договором (а . с. 6 -11)

Відповідно до пункту 6.1 кредитного договору, договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника в інформаційно-комунікаційній системі товариства. Згідно з пунктом 2.1 договору кредитні кошти мали надаватися позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжну картку. Додатком № 1 до договору визначено графік платежів, відповідно до якого кінцевий строк повернення кредиту, сплати комісії та процентів визначено 23 травня 2024 року.

На підтвердження укладення договору позивачем надано копію електронного кредитного договору, заяву на отримання кредиту, довідку про ідентифікацію позичальника із зазначенням використання одноразового ідентифікатора, а також розрахунок заборгованості (а. с. 6 - 16).

На підтвердження факту надання кредиту позивач посилався на документ, ідентифікований як виписка з особового рахунку відповідача за кредитним договором № 5259776 (а. с. 16 зворот).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що надана позивачем виписка з особового рахунку не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, передбачених Положенням НБУ № 75 від 04.07.2018, а саме дати складання, номера документа, підстав здійснення операцій та даних, що дозволяють ідентифікувати особу, яка брала участь у його оформленні. У зв`язку з цим така виписка не може слугувати належним доказом фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу.

Також судом встановлено, що ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2025 року позивачу було вказано на необхідність подання платіжного доручення, яке підтверджує перерахування кредитних коштів відповідачу за кредитним договором № 5259776 від 08.02.2024 року, однак відповідний доказ поданий не був (а. с. 42).

Крім того, судом встановлено, що хоча між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги (а. с. 17-25), наданий витяг з реєстру боржників (а. с. 27 зв) не містить даних щодо стану заборгованості на конкретну дату, руху коштів та не підтверджує належним чином перехід до позивача права вимоги саме за спірним кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту передання відповідачці кредитних коштів, наявності та розміру заборгованості за кредитним договором та як наслідок переходу до позивача права грошової вимоги, адже надані позивачем документи не відповідають вимогам законодавства щодо первинних бухгалтерських документів, не містять обов`язкових реквізитів та не дозволяють встановити рух коштів по рахунку відповідачки, у зв`язку з чим не підтверджують факту надання кредиту.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, представник позивача, обґрунтовуючи заявлені вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, на підтвердження існування у ОСОБА_1 боргу за договором про надання споживчого кредиту № 5259776 від 08 лютого 2024 року, долучив до позовної заяви низку документів, зокрема: копію заяви на отримання кредиту № 5259776 від 08.02.2024 року, додаткові контактні дані позичальника, копію відомості про щоденні нарахування та погашення за вказаним кредитним договором, а також документ, який позивач ідентифікує як виписку з особового рахунку за кредитним договором № 5259776 від 08 лютого 2024 року на ім`я ОСОБА_1 .

Крім того, до матеріалів справи позивачем додано довідку ТОВ «МІЛОАН», у якій зазначено, що ОСОБА_1 ідентифіковано товариством як позичальника за договором № 5259776 від 08 лютого 2024 року.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені документи, як окремо, так і в своїй сукупності, не підтверджують належним чином факту укладення кредитного договору у частині його реального виконання, а саме факту передання кредитних коштів відповідачці.

Так, копія заяви на отримання кредиту, додаткові контактні дані позичальника, а також внутрішні розрахункові документи позивача щодо щоденних нарахувань та погашення заборгованості не є первинними документами бухгалтерського обліку та не містять відомостей, які б достовірно підтверджували фактичне перерахування грошових коштів відповідачці. Адже, зазначені документи створені позивачем або первісним кредитором у межах власної господарської діяльності та не підтверджені жодними об`єктивними даними з боку банківської чи іншої фінансової установи.

Надана ж довідка ТОВ «МІЛОАН» про ідентифікацію відповідача та використання одноразового ідентифікатора для акцепту договору сама по собі не є належним доказом отримання кредитних коштів, оскільки лише свідчить про внутрішню процедуру оформлення електронного правочину, але не підтверджує факту зарахування грошових коштів на банківський рахунок чи платіжну картку відповідача.

Аналогічно, документ, який позивач визначає як виписку з особового рахунку за кредитним договором № 5259776, не відповідає вимогам до первинних документів, встановленим законодавством, не містить обов`язкових реквізитів та не підтверджує проведення реальних фінансових операцій із зарахування коштів відповідачу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жоден із поданих позивачем документів не є належними та допустимими доказами факту передання ОСОБА_1 кредитних коштів, що відповідно до положень статті 1046 ЦК України є необхідною умовою визнання договору позики (кредиту) укладеним.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Переяславського міськрайонного суду Київської області від 17 липня 2025 року про відкриття провадження у справі суд першої інстанції звернув увагу позивача на відсутність серед додатків до позовної заяви платіжного доручення, яке б підтверджувало факт перерахування кредитних коштів відповідачці, та прямо зобов`язав позивача подати відповідний доказ (а. с. 42).

Як убачається з матеріалів справи, зазначена ухвала була направлена представнику позивача через підсистему «Електронний суд» та успішно доставлена адресатові, що підтверджується відповідними відомостями про доставку електронного документа (а. с. 43). Отже, позивач був належним чином повідомлений про виявлені судом недоліки позовної заяви та про необхідність їх усунення шляхом подання доказу, який має істотне значення для вирішення спору.

Незважаючи на це, упродовж розгляду справи судом першої інстанції позивач не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок та не надав суду платіжного доручення або іншого належного доказу, який би підтверджував факт перерахування кредитних коштів відповідачці.

Водночас, лише на стадії апеляційного перегляду справи представник позивача, подаючи апеляційну скаргу, порушив питання про долучення до матеріалів справи платіжного доручення як нового доказу.

Оцінюючи такі доводи, колегія суддів виходить з положень частини другої статті 367 ЦПК України, відповідно до яких нові докази можуть бути прийняті апеляційним судом виключно у виняткових випадках, за умови, якщо сторона доведе, що їх неподання до суду першої інстанції було об`єктивно зумовлене причинами, які не залежали від її волевиявлення, і якщо такі докази мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Однак, подані скаржником матеріали не відповідають наведеним вимогам закону, оскільки з їх змісту та дати формування убачається, що вони були сформовані позивачем після завершення розгляду справи судом першої інстанції, тобто, поза межами судового розгляду. За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що неподання вказаних доказів в суді першої інстанції не було об`єктивно зумовлене поважними причинами, а стало наслідком процесуальної поведінки самого позивача.

Крім того, дослідивши подане до апеляційної скарги платіжне доручення, колегія суддів звертає увагу на те, що воно сформоване безпосередньо ТОВ «Мілоан», не містить ознак формування через банківську або платіжну систему, не підписане електронними підписами уповноважених осіб та не містить відміток банківської установи, яка має здійснювати відповідний платіж. Зазначені обставини ставлять під сумнів як достовірність такого документа, так і можливість його використання як належного та допустимого доказу у справі.

За таких умов, колегія суддів відхиляє подані скаржником докази як такі, що не можуть бути прийняті та враховані апеляційним судом.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав залишити позовну заяву без руху у зв`язку з наявними недоліками, колегія суддів оцінює критично та розцінює як маніпулятивні. Суд першої інстанції, діючи з урахуванням принципу уникнення надмірного формалізму та забезпечення доступу до правосуддя, виконав свій обов`язок, прямо вказавши позивачу в ухвалі про відкриття провадження на конкретні недоліки позовної заяви та надавши можливість їх усунути, хоча формально не був зобов`язаний цього робити.

Відтак, покладення скаржником відповідальності за власну процесуальну бездіяльність на суд першої інстанції є безпідставним та не ґрунтується на вимогах процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Зуб А. С.в інтересах ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Зуб Анастасії Сергіївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: С. М. Верланов

В.А. Нежура