ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 754/14814/24

провадження № 61-8527св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року у складі суддіКоваленко І. І. та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

у справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до

відповідача - держави України в особі Державної казначейської служби України

про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Печерського районного суду міста Києва, держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

2. Суд першої інстанції в частині вимог до Печерського районного суду міста Києва відмовив у відкритті провадження у справі, в іншій частині відмовив у позові, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.

3. Позивач оскаржив судові рішення про відмову у позові в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що суди не врахували висновку, викладеного у постанові Верховного Суду, наведеній у касаційній скарзі. Також послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування перелічених у касаційній скарзі норм права у подібних правовідносинах.

4. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

5. Позов обґрунтований так:

- 06 січня 2022 року позивач направив на адресу Генерального прокурора заяву про кримінальне правопорушення, у якій просив зареєструвати цю заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), відкрити кримінальне провадження за статтею 382 Кримінального кодексу України (далі - КК) відносно службових (посадових) осіб Державного бюро розслідувань та визнати його потерпілим;

- у цій заяві позивач повідомляв про те, що службовими особами Державного бюро розслідувань не було виконано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у справі № 761/18275/20, згідно з якою уповноважених осіб Державного бюро розслідувань зобов`язано внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 червня 2020 року, та розпочати досудове розслідування;

- разом з тим, на адресу Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 направив скаргу про порушення Генеральним прокурором норм чинного законодавства при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06 січня 2022 року;

- 04 лютого 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва постановив ухвалу у справі № 757/3345/22-к про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР;

- 18 квітня 2023 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі № 757/3345/22-к, згідно з якою скасував ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року й постановив нову ухвалу про задоволення скарги. Суд апеляційної інстанції зобов`язав уповноважену особу Офісу Генерального прокурора внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 06 січня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення;

- скасуванням ухвали слідчого судді підтверджується порушення суддею приписів Конституції України та Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). У КПК відсутні норми, які надають право Офісу Генерального прокурора не вносити відомості до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення, однак слідчий суддя, зловживаючи своїм службовим становищем, незаконно відмовив позивачу у задоволенні скарги, чим спричинив йому майнову шкоду, яка полягає в оплаті поштової кореспонденції, а також моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності та ділової репутації, моральних переживаннях, які він зазнав через порушення нормальних ділових зв`язків та стосунків з оточуючими людьми, які глузують з нього, стверджуючи, що він не знає чинного законодавства, а відтак, не веде свою діяльність в межах закону.

6. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді Печерського районного суду міста Києва, та 29,00 грн майнової шкоди.

ІII. Короткий зміст судових рішень

7. Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2024 року визначено Деснянський районний суд міста Києва для забезпечення розгляду цієї позовної заяви.

8. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, а в частині вимог до держави України в особі Державної казначейської служби України позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

9. Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без змін.

10. Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя, може бути держава, а не суди, оскільки суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за таким позовом, а відтак позовні вимоги до Печерського районного суду міста Києва не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

ІV. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

11. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

12. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з таких мотивів:

- позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між скасуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує у позові;

- аргументи позивача про те, що бездіяльність слідчого судді підтверджена ухвалою суду апеляційної інстанції про задоволення скарги, не спростовують недоведеність заподіянння йому шкоди;

- з наданих позивачем доказів не вбачається, у чому полягає шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди;

- відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 вересня 2024 року у справі № 454/2287/23, витрати, понесені позивачем у зв`язку із направленням засобами поштового зв`язку на адресу суду апеляційної скарги, у розмірі 29,00 грн не є майновою шкодою, завданою позивачу у розумінні закону;

- рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

13. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

14. Касаційна скарга обґрунтована таким:

- суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 щодо застосування приписів статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), та не поклав на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Внаслідок цього були порушені права позивача, гарантовані статтею 40 Конституції України;

- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим наявні підстави для формування єдиної правозастосовчої практики в частині застосування таких правових норм для правильного вирішення справи;

- суди першої та апеляційної інстанцій зобов`язані були на підставі частини першої статті 1167 ЦК захистити права позивача, гарантовані статтею 56 Конституції України, і задовольнити його позов або вказати у рішенні, що його права не порушуються;

- дії судді Печерського районного суду міста Києва при розгляді скарги позивача є незаконними. Це підтверджується ухвалою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у справі № 757/3345/22-к;

- суд першої інстанції у рішенні не вказав причини відхилення доказів, вказаних у позовній заяві та у відповіді на відзив;

- у мотивувальній частині постанови апеляційного суду не вказано мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі;

- на підставі статті 56 Конституції України позивач має право на відшкодування за рахунок держави майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції

15. 04 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.

16. Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2025 року відкрито касаційне провадження.

17. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 04 вересня 2025 року.

VIІ. Фактичні обставини, встановлені судами

18. 06 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК. Позивач у заяві повідомляв про те, що службовими особами Державного бюро розслідувань не було виконано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у справі № 761/18275/20, якою зобов`язано уповноважених осіб Державного бюро розслідувань внести до ЄРДР відомості, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 червня 2020 року, та розпочати досудове розслідування.

19. ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР.

20. 04 лютого 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва постановив ухвалу у справі № 757/3345/22-к, згідно з якою відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора.

21. Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_1 в обґрунтування доводів скарги не надав доказів одержання уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора його заяви про вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з цим у Офісу Генерального прокурора не виникло обов`язку внести відомості до ЄРДР.

22. Також слідчий суддя вказав те, що із заяви ОСОБА_1 , з якою він звернувся до Офісу Генерального прокурора, не встановлено відомостей, які могли б об`єктивно свідчити про ймовірність вчинення кримінального правопорушення та слугували б підставою для початку досудового розслідування.

23. 18 квітня 2023 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі № 757/3345/22-к.

24. Суд апеляційної інстанції скасував ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року у справі № 757/3345/22-к й постановив нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 задовольнив і зобов`язав уповноважену особу Офісу Генерального прокурора внести до ЄРДР відомості за заявою ОСОБА_1 від 06 січня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення.

VІIІ. Позиція Верховного Суду

25. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 4), Верховний Суд зазначає таке.

26. У спірних правовідносинах вимоги про стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України відшкодування майнової та моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовує незаконною відмовою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у задоволенні його скарги на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора (див. пункти 5-6).

27. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року, якою було скасовано ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року та задоволено його скаргу

28. Верховний Суд наголошує, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

29. Відповідно до статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

30. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК).

31. У відповідності до частин першої-третьої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

32. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

33. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК.

34. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

35. Верховний Суд раніше висловлював правову позицію щодо застосування відповідних норм права, що враховується у цих правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.

36. Верховний Суд неодноразово наголошував, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).

37. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17).

38. У цій же постанові (див. пункт 37) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що статті 1173, 1174 ЦК є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

39. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК (див. постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року у справі № 462/6940/24).

40. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 197/1330/14-ц).

41. Разом з тим, Верховний Суд наголошував, що застосування частини шостої статті 1176 ЦК можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду (див. постанову Верховного Суду від 04 червня 2024 року у справі № 757/3597/22).

42. У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 641/5005/20 зазначено, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

43. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованих висновків про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між скасуванням ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

44. Колегія суддів звертає увагу, що саме по собі скасування судом апеляційної інстанції ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року не є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

45. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною, зокрема, у постановах від 02 жовтня 2025 року у справі № 462/6940/24, від 26 червня 2023 року у справі № 454/2858/22 у подібних правовідносинах за участю позивача.

46. Крім того, Верховний Суд погоджується із висновками судів стосовно того, що витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку із направленням на адресу Київського апеляційного суду апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року у справі № 757/3345/22-к, у розмірі 29,00 грн, не є майновою шкодою, завданою позивачу у розумінні закону.

47. Враховуючи встановлені у справі обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову.

48. Аналізуючи питання обсягу дослідження заявлених сторонами доводів по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, а також питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин.

49. Доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Такі доводи зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

50. Посилання позивача, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлював подібні за змістом висновки.

51. Висновки суду апеляційної інстанції з урахуванням встановлених у цій справі обставин та застосованих норм права не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19, на які містяться посилання у касаційній скарзі (див. пункт 14).

ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

52. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

53. Незгода позивача із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК).

54. Суди належним чином, з дотриманням норм статті 89 ЦПК щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно встановили обставини справи та правильно вирішили спір.

55. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд вважає, що немає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, що відповідатиме частині третій статті 401 та статті 410 ЦПК.

56. Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Х. Щодо заявленого клопотання про внесення подання до Конституційного Суду України

57. У касаційній скарзі міститься клопотання, у якому ОСОБА_1 просить вирішити питання про звернення до Конституційного Суду України з поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України стосовно наявності у нього права на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (судді Печерського районного суду міста Києва), та випадків обмеження такого права.

58. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 46 Закону України від 02 червня 2016 року у справі № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.

59. Згідно з частиною шостою статті 10 ЦПК, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

60. Заявлене позивачем клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, які є загальнообов`язковими для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації, а спрямоване на встановлення факту порушення його суб`єктивного права на відшкодування за рахунок держави шкоди та захист цього права, тобто вирішення спору по суті.

61. Верховний Суд не встановив підстав, визначених частиною шостою статті 10 ЦПК, для внесення до Конституційного Суду України подання як щодо неконституційності спеціальних положень ЦК, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема моральної шкоди, так і щодо тлумачення статті 56 Конституції України.

62. З огляду на викладене немає підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України, тому відповідне клопотання позивача задоволенню не підлягає.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Клопотання ОСОБА_1 про внесення подання до Конституційного Суду України залишити без задоволення.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: П. І. Пархоменко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков