ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року

м. Київ

справа № 362/5249/16-ц

провадження № 61-10425св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - держава в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київське лісове господарство» в інтересах якої з позовом звернувся перший заступник прокурора Київської області,

відповідачі: Іванковичівська сільська рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури та ОСОБА_7 на постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року у складі колегії суддів Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.

у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київське лісове господарство» до Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання недійсними рішень, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року перший заступник прокурора Київської області

(далі також - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказував, що за результатами вивчення законності вилучення та подальшого відведення у власність земель лісогосподарського призначення на території Васильківського району Київської області було встановлено порушення вимог закону при прийнятті Іванковичівською сільською радою Васильківського району Київської області (далі - Іванковичівська сільрада) рішення про вилучення із земель державного лісового фонду земельної ділянки площею 3 га та подальшої передачі її частин у власність фізичним особам.

Наголошував на тому, що вилучення з постійного користування Васильківського лісництва земельних лісових ділянок державної власності не належало до компетенції Іванковичівської сільради, крім цього, таке рішення прийнято без розроблення відповідної документації із землеустрою.

Вказував, що оскаржувані рішення Іванковичівської сільради про відведення у власність земельних ділянок прийнято всупереч вимогам статей 22, 38, 56, 84 ЗК України, оскільки передача у приватну власність таких земельних ділянок заборонена законом, а зміна їх цільового призначення відбулась без погодження відповідного державного органу лісового господарства.

Посилаючись на викладене та з урахуванням уточнення позовних вимог, прокурор просив суд:

1) визнати недійсними рішення Іванковичівської сільради від 20 серпня 2004 року № 95 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу сільської ради» та рішення Іванковичівської сільради від 30 вересня 2004 року 17 сесії 24 скликання б/н про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;

2) визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки:

- ОСОБА_7 серії ЯА № 865349 на земельну ділянку площею 0,5048 га з кадастровим номером :02:004:0007 для ведення особистого селянського господарства; серії ЯА № 865348 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0004 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- ОСОБА_6 серії ЯЕ № 590784 на земельну ділянку площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0006 для ведення особистого селянського господарства; серії ЯЕ № 590786 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0003 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

3) витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та в постійне користування ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння:

- ОСОБА_7 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0007 і :02:004:0004;

- ОСОБА_4 (розмір частки 3/28), ОСОБА_3 (розмір частки 3/28), ОСОБА_2 (розмір частки 3/28), ОСОБА_5 (розмір частки 3/28), ОСОБА_1 (розмір частки 4/7) - земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0002 та :02:004:0005;

- ОСОБА_6 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0006, :02:004:0003, загальною площею 2,7547 га вартістю 234 267 грн, які розташовані на території Іванковичівської сільради.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі судді Ковбеля М. М. рішенням від 16 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зміна їх цільового призначення належала до компетенції Іванковичівської сільради, яка також є уповноваженим органом на прийняття рішення про передачу у власність земельних ділянок з дотриманням відповідної процедури.

Місцевий суд також зазначив, що не знаходить підстав для застосування позовної давності, посилаючись на те, що в позовній заяві та в заяві про поновлення позовної давності прокурор зазначає, що Кабінету Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником спірних земельних ділянок, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття Іванковичівською сільрадою оскаржуваних рішень відомо не було, інформація про відведення у приватну власність земельних ділянок за рахунок земель лісогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня. І лише проаналізувавши місце розташування спірних земель в Національній кадастровій карті України та отримавши інформацію ВО «Укрдержліспроект» у 2017 році встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування.

Київський апеляційний суд постановою від 29 червня 2023 року апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2021 року скасував і ухвалив нове судове рішення. Позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство» залишив без розгляду. Відмовив у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Залишаючи без розгляду позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство», апеляційний суд вказав на те, що позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені

та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскаржувані рішення Іванковичівської сільради не відповідають положенням чинного законодавства, а видані

на їх підставі державні акти також не можуть вважатися законними, оскільки вилучення спірних лісових земель площею 2,75 га не належало до компетенції Іванковичівської сільради, й, відповідно до положень частин п`ятої, дев`ятої статті 149 ЗК України, такі повноваження належали Васильківській районній державній адміністрації Київської області, а саме - вилучати земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Разом із цим, апеляційний суд зауважив, що вимоги про визнання недійсними рішень Іванковичівської сільрадита державних актів на право власності на земельні ділянки не є ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Встановивши, що обов`язковою умовою віндикаційного позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на правовідносини щодо витребування спірних земельних ділянок поширюється дія припису статті 387 ЦК України.

Посилаючись на те, що у червні 2009 року прокуратура порушила кримінальну справу за фактами вчинення службовими особами Іванковичівської сільради зловживання службовим становищем і службового підроблення при наданні у приватну власність земельних ділянок на підставі рішень Іванковичівської сільради від 20 серпня 2004 року № 95 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу сільської ради» та від 30 вересня 2004 року 17 сесії 24 скликання б/н, апеляційний суд дійшов висновку про обізнаність позивача про порушення права, за захистом якого прокурор звернувся до суду із зазначеними вимогами.

Апеляційний суд констатував, що оскільки прокурор пред`явив позов у жовтні 2016 року, тобто після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просили відповідачі, у задоволенні позову про витребування земельних ділянок слід відмовити з цих підстав.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

12 липня 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, просить постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга також містить клопотання про розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора.

18 серпня 2023 року ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат Юзефович А. О., через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, просить постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року в частині підстав відмови у задоволенні позову про витребування у ОСОБА_7 земельних ділянок змінити, вказавши як підстави для відхилення позовних вимог їх незаконність та необґрунтованість.

Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури у даній справі, витребував її з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 , в інтересах якої діє адвокат

Юзефович А. О.

01 листопада 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Заступник керівника Київської обласної прокуратури оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності.

У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в аспекті підстав касаційного оскарження, посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-148гс16, від 07 червня 2017 року у справі № 910/27025/14; постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15, постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 911/2049/16, від 20 червня 2018 року у справі № 911/3023/15, від 22 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 05 лютого 2019 року у справі № 911/479/18, від 19 травня 2020 року у справі № 303/5411/17, від 20 травня 2020 року у справі № 310/4139/13, від 17 червня 2020 року у справі № 359/9716/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що апеляційний суд неправильно встановив початок відліку позовної давності, наголошуючи на тому, що момент обізнаності Кабінету Міністрів України про порушення права державної власності на землі лісогосподарського призначення суд обґрунтував лише припущенням.

Наголошує, що Кабінет Міністрів України не був учасником правовідносин щодо формування та виділення спірних земель і до його повноважень не віднесено функції здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та витребування від органів державної влади для перевірки рішень, розпоряджень і землевпорядної документації, правовстановлюючих документів, цивільно-правових угод щодо земель тощо.

Звертає увагу, що єдиним доказом поінформованості уповноваженого органу держави в особі Кабінету Міністрів України про порушення інтересів та цивільних прав держави, із зазначенням особи порушника та конкретних порушень, є копія позовної заяви прокурора від 12 жовтня 2016 року із додатками, яка направлялась судом при відкритті провадження у цій справі. Вважає, що справа № 362/44/17, до постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у якій відсилає суд апеляційної інстанції, як до встановлених обставин, не стосується земельних ділянок, які є предметом спору у справі, що переглядається.

У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_7 в особі її представника посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 та постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справах № 676/6111/19 та № 752/24748/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що доводи касаційної скарги стосуються лише незгоди із ухваленою апеляційним судом постановою в частині мотивування обґрунтованості доводів прокурора про необхідність витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельних ділянок, власником яких є ОСОБА_7 .

Вважає, що відмова у задоволенні позову у цій справі мала бути обґрунтована саме безпідставністю позовних вимог, заявлених першим заступником прокурора Київської області, про що було правильно зазначено судом першої інстанції, а не внаслідок спливу позовної давності, незважаючи на те, що такий строк дійсно сплив.

Стверджує, що саме сільрада, як орган місцевого самоврядування мала повноваження щодо прийняття оспорюваного рішення, натомість Кабінет Міністрів України у цій справі не є належним розпорядником земельних ділянок, власником яких є ОСОБА_7 .

Доводи інших учасників справи

Відзиви на касаційні скарги від учасників справи до Верховного Суду не надходили.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що рішенням від 20 серпня 2004 року № 95 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу сільської ради» Іванковичівська сільрада вилучила із земель держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 земельну ділянку загальною площею 3 га, розташовану в межах населеного пункту с. Іванковичі та зарахувала її до земель запасу Іванковичівської сільради (т. 1 а. с. 19).

У подальшому Іванковичівська сільрада рішенням від 30 вересня 2004 року 17 сесії 24 скликання б/н затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі та передала у приватну власність ОСОБА_10 земельну ділянку загальною площею 1 га, з них 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 0,75 га - для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель Васильківського лісництва (т. 1 а. с. 20)

Іванковичівська сільрада рішенням від 30 вересня 2004 року 17 сесії 24 скликання б/н затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства в с. Іванковичі та передала у приватну власність ОСОБА_9 земельну ділянку загальною площею 0,75 га, з них 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 0,50 га - для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель Васильківського лісництва (т. 1 а. с. 21).

Іванковичівська сільрада рішенням від 30 вересня 2004 року 17 сесії 24 скликання б/н затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства

в с. Іванковичі та передала у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку загальною площею 1 га, з них 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 0,75 га - для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель Васильківського лісництва

(т. 1 а. с. 22).

На підставі вказаних рішень сільської ради:

- ОСОБА_8 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 035971 площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0002 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії КВ № 035972 площею 0,75 га з кадастровим номером :хх:ууу:0001 для ведення особистого селянського господарства (т. а. с. 23, 24);

- ОСОБА_9 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 035973 площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0003 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії КВ № 035974 площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0006 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 25, 26);

- ОСОБА_10 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 035969 площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0004 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії КВ № 035970 площею 0,5048 га з кадастровим номером :02:004:0007 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 27, 28).

На підставі договорів купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року, посвідчених нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Бобковим О. В., ОСОБА_10 відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0004, :02:004:0007 на користь ОСОБА_7

(т. 1 а. с. 49-52).

В подальшому, ОСОБА_7 отримала державні акти на право власності на землю: серії ЯА № 865348 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0004 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯА № 865349 на земельну ділянку площею 0,5048 га з кадастровим номером :02:004:0007 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 29-32).

На підставі договорів купівлі-продажу від 20 листопада 2005 року, посвідчених нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І. Б., ОСОБА_8 відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами :хх:ууу:0001, :02:004:0002 на користь ОСОБА_11

(т. 1 а. с. 45-48).

На підставі договорів купівлі-продажу від 20 листопада 2005 року, посвідчених нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., ОСОБА_9 відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0006, :02:004:0003 на користь ОСОБА_11 (т. 1 а. с. 41-44).

В подальшому ОСОБА_11 отримав державні акти на вказані ділянки,

а саме: серії ЯБ № 302129 на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0002 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯБ № 302128 на земельну ділянку площею площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0003 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; серії ЯБ № 302127 площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0005 для ведення особистого селянського господарства; серії ЯБ № 302126 площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0006 для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 147-150).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 823

від 28 лютого 2007 року ОСОБА_12 набув право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0002 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ЯЕ № 590787 (т. 1 а. с. 33, 34, 142, 143).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 815 від 28 лютого 2007 року ОСОБА_12 набув право власності на земельну ділянку площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0005 для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ЯЕ №590785 (т. 1 а. с. 35, 36, 144, 145).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 811

від 28 лютого 2007 року ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,75 га з кадастровим номером :02:004:0006 для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ЯЕ № 590784 (т. 1 а. с. 37, 38, 145, 146).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстр. № 819

від 28 лютого 2007 року ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:004:0003 для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на земельну ділянку серії ЯЕ № 590786 (т. 1 а. с. 39, 40, 143, 144).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо подальшої реєстрації прав власності на вказані земельні ділянки, що підтверджується відповідними інформаційними довідками (т. 1 а. с. 53-55).

З відповіді ДП «Київське лісове господарство» від 16 червня 2016 року № 02-484 відомо, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:004:0002, :02:004:0003, :02:004:0004, :02:004:0005, :02:004:0006, :02:004:0007 знаходяться в кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Васильківського лісництва, але відповідно до рішення Іванковичівської сільради від 20 серпня 2004 року № 95 були вилучені та зараховані до земель запасу сільської ради. Геодезичних журналів в лісгоспі немає (т. 1 а. с. 56-67).

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є. Ю. листом від 06 грудня 2016 року повідомила прокуратуру Київської області, що після смерті ОСОБА_12 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа № 8 від 23 травня 2012 року. Спадкоємцями за законом є дружина померлого - ОСОБА_1 та діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . На земельні ділянки спадкодавця площею 0,25 га з кадастровим номером :02;004:0002 та площею 0,75 га з кадастровим номером :02;004:0005, що розташовані на території Іванковичівської сільради, документи спадкоємцями не надавались і свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки станом на 06 грудня 2016 року не видавались (т. 1 а. с. 111).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомо, що на підставі свідоцтва про спадщину від 02 червня 2017 року № 384 земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0005 належить: ОСОБА_4 (розмір частки 3/28), ОСОБА_3 (розмір частки 3/28), ОСОБА_2 (розмір частки 3/28), ОСОБА_5 (розмір частки 3/28), ОСОБА_1 (розмір частки 4/7) та на підставі свідоцтва про спадщину від 02 червня 2017 року № 383 земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0002 належить: ОСОБА_4 (розмір частки 3/28); ОСОБА_3 (розмір частки 3/28); ОСОБА_2 (розмір частки 3/28); ОСОБА_5 (розмір частки 3/28); ОСОБА_1 (розмір частки 4/7) (т. 1 а. с. 240-249).

Київське державне лісогосподарське об`єднання «Київліс» листом від 29 липня 2004 року № 01-598/2 погодило вилучення та передачу до земель запасу Іванковичівської сільради ділянки держлісфонду Васильківського лісництва в кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 площею 2,75 га, розміщеної в межах населеного пункту села Іванковичі, з наступним використанням для потреб села (т. 2 а. с. 59).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У зв`язку із вказаними приписами цивільного процесуального законодавства, Верховний Суд зазначає, що касаційний перегляд цієї справи здійснюється в оскаржуваній скаржниками частині.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги прокурора

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в контексті підстав для відмови у позові у зв`язку з пропуском позовної давності, колегія суддів враховує усталену практику про те, що на віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), вказано: «Велика Палата Верховного Суду зауважує, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України

від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц). У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. З огляду на вказане відсутні підстави вважати, що у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18) та від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18), як зазначила колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 12 вересня 2018 року у справі № 487/10128/14-ц, Велика Палата Верховного Суду за аналогічних обставин дійшла протилежних висновків…

…У постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 Верховний Суд України, зокрема, вказав на таке: у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї; для правильного застосування

частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Суди першої й апеляційної інстанцій застосували цей висновок Верховного Суду України, про що чітко зазначили у рішеннях. Тому довід касаційної скарги щодо неврахування висловленого у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14 висновку є явно необґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду вважає, що з огляду на обставини справи № 487/10128/14-ц немає підстав відступати від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14…

…У постанові від 12 липня 2017 року у справі № 6-2458цс16 Верховний Суд України вказав, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. І з урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. На думку Верховного Суду України, у зазначеній справі з огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України суди повинні були з`ясувати, з якого моменту в прокурора виникло право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства «Київлісгосп». Верховний Суд України вказав, що судові рішення у цій справі не можна визнати законними й обґрунтованими, оскільки суди, вважаючи моментом порушення права держави на спірні земельні ділянки момент їх незаконного вилучення у 2007 році з постійного користування державного підприємства, не врахували положень закону та не з`ясували можливості позивачів реалізувати право на судовий захист у вказаному році…

…Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що за обставин справи № 487/10128/14-ц відсутні підстави для відступу і від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 липня 2017 року у справі № 6-2458цс16».

Про момент початку перебігу позовної давності у справах, де з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах також зазначала Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 08 листопада 2023 року у справі № 369/473/15-ц, повертаючи її на розгляд Верховному Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду. Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що […початок перебігу позовної давності розпочинається не з моменту, коли певний орган видав акт, на підставі якого відбулося відчуження майна, а з моменту, коли про порушення майнового права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (у цій справі - Кабінет Міністрів України), або прокурор (у двох зазначених вище випадках). Такий момент суд має встановити щодо кожної ефективної позовної вимоги, про застосування наслідків спливу позовної давності за якою подав заяву належний за цією вимогою відповідач. Відомості про отримання прокурором даних саме про порушення права власності держави на конкретний об`єкт раніше, ніж про таке порушення дізнався відповідний орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, мають бути підтверджені належними доказами (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (пункти 5.39-5.41)].

У пунктах 50, 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, на яку також посилався суд апеляційної інстанції, визначаючи момент початку відліку позовної давності, вказано, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові, врахувавши те, що прокуратура та Іванковичівська сільрада дізналися про порушення права власності відповідної територіальної громади на спірні земельні ділянки ще у червні 2009 року, оскільки була порушена кримінальна справа за фактами вчинення службовими особами Іванковичівської сільради зловживання службовим становищем і службового підроблення при наданні у приватну власність земельних ділянок, зокрема відповідачам, що підтверджено постановою Васильківського міськрайонного суду від 21 травня 2010 року; у 2012 році прокурор подавав аналогічний позов, але той був залишений без розгляду, а повторно звернувся з позовом до суду аж 05 січня 2017 року, тобто, пропустивши позовну давність; прокурор не заявляв клопотання про поновлення позовної давності, а суд відповідно не встановлював підстав поважності пропуску такого строку. Оскільки прокурор пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої до позовних вимог просили відповідачі, Велика Палата Верховного Суду вважала обґрунтованими доводи касаційних скарг і висновок суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

За таких фактичних обставин справи, що переглядається, необізнаність Кабінету Міністрів України про порушення його прав не може спростовувати фактів, що про такі порушення раніше стало відомо прокурору, який мав своєчасно вжити заходів задля захисту прав та інтересів держави в особі певного органу.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 352/467/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 352/1710/18, та не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які є посилання у касаційній скарзі, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17.

Верховний Суд наголошує на тому, що дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи необґрунтованому втручанню у права відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися заважким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися у разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу.

Встановленими у цій справі обставинами та поданими доказами підтверджено правомірність застосування судами позовної давності щодо вимог прокурора про витребування земельних ділянок.

Доводи заступника керівника Київської обласної прокуратури щодо неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 911/2049/16, Верховний Суд відхиляє, оскільки у справі № 911/2049/16 суд касаційної інстанції, погоджуючись із судами першої та апеляційної інстанцій, які вказали на відсутність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності, виходив з того, що як прокурору, так і державним органам, в особі яких він звернувся, про відповідні порушення стало відомо у 2016 році, тому, оскільки позов подано у червні 2016 року, передбачений законом строк для звернення до суду за захистом порушеного права не пропущено.

Вказівку прокурора на нерелевантність застосованого апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, колегія суддів Верховного Суду відхиляє, оскільки при встановленні фактичних обставин у цій справі суди досліджували факт порушення кримінальної справи за обвинуваченням Іванковичівського сільського голови у зловживанні службовим становищем і службового підроблення при наданні у приватну власність земельних ділянок. При цьому, серед іншого, суди вивчали протокол засідань Іванковичівської сільради від 20 серпня 2004 року, на незаконність рішення, прийнятого за результатом такого засідання, посилався прокурор при поданні позовної заяви у справі, що переглядається судом касаційної інстанції.

Таким чином, встановивши, що прокуратура, як контролюючий орган, який діяв в інтересах держави, дізналась в червні 2009 року про наявність оспорюваних рішень Іванковичівської сільради, про визнання яких недійсними заявлено у цій справі, а з цим позовом прокурор звернувся до суду у жовтні 2016 року, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку зі спливом встановленого законом строку звернення до суду.

Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21гс15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-148гс16, від 07 червня 2017 року у справі № 910/27025/14; постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15, постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 911/2049/16, від 20 червня 2018 року у справі № 911/3023/15, від 22 січня 2019 року у справі № 916/400/16, від 05 лютого 2019 року у справі № 911/479/18, від 19 травня 2020 року у справі № 303/5411/17, від 20 травня 2020 року у справі № 310/4139/13, від 17 червня 2020 року у справі № 359/9716/16-ц, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_7 .

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин визначені статтею 27 ЛК України, до яких, зокрема, належить передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

Статтею 57 ЛК України передбачені вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Порядок вилучення земельних ділянок передбачений статтею 149 ЗК України.

Згідно з частиною третьою статті 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Отже, вилучення з постійного користування Васильківського лісництва земельних лісових ділянок державної власності не належало до компетенції Іванковичівської сільради.

До аналогічного висновку у справі із подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 362/3612/17.

У зв`язку із викладеним, колегія судів відхиляє посилання ОСОБА_7 у касаційній скарзі на необґрунтованість позовних вимог у зв`язку із недоведеністю порушення прав та інтересів держави.

Посилання в касаційній скарзі на статтю 12 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за якою до повноважень сільських рад належало розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок, не впливає на висновок суду, оскільки сільрада вилучила земельну ділянку державної власності та розпорядилася нею, хоча такі повноваження мала лише щодо ділянок комунальної власності.

Наведеним також спростовуються доводи про необхідність врахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, а також у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справах № 676/6111/19 та № 752/24748/18, оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції цим висновкам не суперечить.

Наведене свідчить про те що касаційні скарги є необґрунтованими, підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду в частині, переглянутій у касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду не встановила.

Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін

Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури містить клопотання про розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що в разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстави для задоволення клопотання про участь у судовому засіданні з викликом сторін відсутні.

Щодо заяви про заміну сторони її правонаступником

У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява про заміну

позивача - ДП «Київське лісове господарство» на його правонаступника - державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», яка мотивована тим, що наказом Державного агентства лісових ресурсів від 28 жовтня 2022 року № 946 вирішено припинити ДП «Київське лісове господарство» шляхом приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Виходячи з того, що Київський апеляційний суд постановою від 29 червня 2023 року позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство» залишив без розгляду, і вказана частина постанови суду апеляційної інстанції не є предметом касаційного перегляду, у Верховного Суду відсутні підстави для задоволення відповідної заяви.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає. Витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на осіб, які подали касаційні скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_7 та заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров