Єдиний унікальний номер 205/7588/23
Номер провадження2/205/424/26
Справа № 205/7588/23
Провадження № 2/205/424/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого - судді Федотової В.М.,

при секретарі - Волошенко Д.С.,

за участю представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - адвоката Провоторова Ю.В., представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - адвоката Жукова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісною позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року представник позивача звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.09.2021 року здійснено ідентифікацію клієнта та відповідач ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідачем здійснено власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». Відповідно до п. 3 Договору із відповідачем погоджено використання ОТР-пароля в якості підпису та інших видів простого електронного підпису, а саме при здійсненні будь-якої операцій та правочинів між сторонами за допомогою ОТР-паролю як простого електронного підпису. Сторони домовилися вважати, що пароль однозначно ідентифікує особу клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження Клієнтом здійснення операції або укладення правочину здійснено шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону клієнта. В подальшому, відповідач виявила бажання оформити послугу «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою», ознайомилася із актуальними умовами кредитування та 22.10.2021 року за допомогою ОТП пароля підписала Паспорт кредиту та графік кредиту. Відповідно до договору та графіку кредиту із відповідачем були погоджені умови послуги «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою», а саме розмір кредиту, строк кредитування, процентна ставку, кількість та розмір платежів та їх періодичність. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим, станом на 08.06.2023 року, виникла заборгованість у розмірі 40 270,10 грн., з яких: 40 213,69 грн. - заборгованість за кредитом; 56,41 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та просить стягнути із відповідача на користь АТ «КБ «Приватбанк» зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2023 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та призначено судове засідання.

28.12.2023 року до суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Жукова В.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі. Також, надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг, відповідно до якого просив визнати дії АТ КБ «Приватбанк» з видачі електронного платіжного засобу - кредитної картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , нарахування відсотків на суму заборгованості за вказаною кредитною карткою - неправомірними, визнати кредитний договір № 3049 від 22.10.2021 року на суму 43 744,00 грн., укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 недійсним, зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» вилучити всі операції, виконані за карткою № НОМЕР_1 та за кредитним договором № 3049 від 22.10.2021 року з рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDN9971 від 05.11.2008 року ОСОБА_1 , стягнути із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 535,08 грн. Відзив на позовну заяву та зустрічний позов обґрунтовані тим, що відповідач не визнає позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк». Так, відповідач є потерпілою від шахрайських дій невстановленої особи, з приводу чого ведеться кримінальне провадження. Вказану банком картку ОСОБА_1 не отримувала, кредитного договору не укладала, до банку з метою його укладення не зверталася, коштів за таким договором не отримувала, про що банку достеменно відомо. Зазначає, що у вересні 2021 року ОСОБА_1 отримала нову карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , а також інші картки № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 , № НОМЕР_3 , які весь час знаходились у неї. Дані карток, паролі, коди ОСОБА_1 нікому не передавала. На даний час картки заблоковано. 22.10.2021 року від АТ КБ «Приватбанк», шляхом надіслання листа на електронну пошту о 12:00 год., ОСОБА_1 стало відомо про оформлення на її ім`я кредиту у формі «Оплата частинами» на суму 43 744 грн. Як було з`ясовано, це відбулось під час здійснення покупки товару у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний кредит ОСОБА_1 не отримувала, до зазначеного магазину не зверталася та перебувала того дня у м. Дніпро. 22.10.2021 року ОСОБА_1 звернулась у відділення банку, де повідомила про шахрайські дії невстановленої особи відносно неї. У відділенні банку відповідачу було повідомлено, що перед оформленням шахрайського кредиту відбулась зміна її фінансового номера з належного їй дійсного НОМЕР_8 на не належний їй НОМЕР_9 , чого вона не здійснювала. Було з`ясовано, що у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлена особа розрахувалася від імені ОСОБА_1 за придбаний у кредит товар карткою, оформленою на ім`я ОСОБА_1 . У наданих банком документах до позовної заяви вказано єдиний номер картки № НОМЕР_1 , по якому проходили кредитні операції з 22.10.2021 року. Однак, вказану картку ОСОБА_1 не отримувала, за її оформленням до банку не зверталася, операцій за нею не здійснювала. Відтак, вказана картка була видана банком на ім`я ОСОБА_1 без проходження процедури ідентифікації та верифікації невстановленій особі, без відома та згоди держателя картки, а невстановлена особа, змінивши фінансовий номер телефону і ПІН-код, 22.10.2021 року оформила кредитний договір № 3049 на суму 43 744,00 грн. 22.10.2021 року об 11:59 год. у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за вищевказаною адресою, без відома та згоди ОСОБА_1 , невідомим способом було перераховано перший внесок у розмірі 2 916,27 грн. з власної картки відповідача № НОМЕР_3 на картку № НОМЕР_1 . Вказане правопорушення відбулось під час перебування ОСОБА_1 на робочому місті у м. Дніпро. Жодній особі своїх карток і персональних даних відповідач не передавала, ніяких попередніх смс чи дзвінків від банку не отримувала, власні картки і телефон знаходились весь час у неї. Звертає увагу суду, що за результатом звернення до відділення банку невідкладно у дату 22.10.2021 року, ОСОБА_1 не було повідомлено про факт існування картки № НОМЕР_1 та не було заблоковано вказану картку, внаслідок чого невстановлена особа продовжила мати доступ до коштів відповідача і 22.11.2021 року та 31.01.2022 року провела операції з переказу коштів з власної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_3 на карту № НОМЕР_1 , що відображено у виписці. Після чого ОСОБА_1 заблокувала власні картки. 23.10.2021 року ОСОБА_1 звернулася до ЧЧ ВП № 6 Дніпровського РУП ГУНП України у Дніпропетровській області із письмовою заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 24.10.2021 року ВП № 6 ДРУП ГУНП України у Дніпропетровській області було внесено відповідні відомості до ЄРДР № 0000633 за ч. 1 ст. 190 КК України. ОСОБА_1 є потерпілою у вказаному кримінальному провадженні. На даний час досудове розслідування триває. Таким чином, ОСОБА_1 не є фактичним отримувачем вказаних коштів. У даному випадку банком порушено обов`язки ідентифікації та верифікації фізичної особи, яка звертається за отриманням електронного платіжного документа, а кредитний договір № 3049 від 22.10.2021 року укладений з порушенням спеціального законодавства і без волевиявлення ОСОБА_1 , а тому такий договір є недійсним з моменту укладення. Також позивачем не надано первинного бухгалтерського документа про видачу кредиту 22.10.2021 року, а тому не можливо встановити як конкретно відбувався рух коштів, хто був ініціатором та отримувачем платежу. При цьому, нанесення копії підпису відповідача шляхом механічного копіювання підпису, поставленого на планшеті без тексту на текст заяви не є підписанням електронного документа. Зазначає, що саме неправомірні дії банку з видачі невстановленій особі картки № НОМЕР_1 призвели до того, що оформлений від її імені кредитний договір від 22.10.2021 року та перекази грошових коштів були виконані з порушенням, без відома та волевиявлення ОСОБА_1 , але на її ім`я. Також, керуючись ч. 6 ст. 95. ч. 5 ст. 100 ЦПК України, представник просив суд витребувати оригінали відповідних документів для їх огляду у судовому засіданні, а у разі ненадання їх позивачем - визнати надані позивачем копії електронних доказів недопустимими та відхилити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг до спільного розгляду із первісним позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та об`єднано вказані позови в одне провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2024 року вирішено перейти з розгляду цивільної справи № 205/7588/23 за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2024 року клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» - адвоката Провоторова Ю.В. про витребування доказів було задоволено, витребувано у ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області інформацію про стан кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, відкритого на підставі звернення ОСОБА_1 , а також належним чином завірену копію матеріалів кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.10.2024 року витребувано у ВП № 6 Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області інформацію про стан кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, яке відкрито на підставі звернення ОСОБА_1 , а також належним чином завірену копію матеріалів кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року.

06.11.2024 року та 15.11.2024 року до суду від ВП № 6 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшли листи про те, що у секторі дізнання ВП № 6 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області кримінальне провадження № 0000633 від 24.10.2021 року не перебуває, вказане кримінальне провадження перебуває у Кам`янському РУП ГУНП в Дніпропетровській області.

28.01.2025 року судом направлено лист до ГУ Національної поліції у Дніпропетровській області щодо тривалого невиконання ухвали суду про витребування доказів від 17.10.2024 року.

09.04.2025 року до суду від представника позивача - адвоката Провоторова Ю.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву у якому він, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність зустрічних позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначив, що у кримінальному провадженні № 0000633 від 24.10.2021 року під час досудового розслідування був встановлений підозрюваний - ОСОБА_2 . На думку представника банку, шкоду завдану кримінальним правопорушення повинен відшкодовувати підозрюваний, тобто ОСОБА_2 , а АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем. Також зазначив, що списання коштів з рахунку ОСОБА_1 відбувалось у зв`язку із її халатною поведінкою, оскільки треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це, не знаючи персональну інформацію (коди, дані карток та ін.), отже клієнтом не було дотримано вимоги законодавства і Умов та Правил надання банківських послуг щодо забезпечення збереження інформації. Якщо зазначені операції, за твердженням ОСОБА_1 , нею не здійснювались, то дані операції стали можливими виключно в результаті розголошення самим клієнтом конфіденційної інформації або халатною поведінкою із збереження персональних даних (обмеження доступу до персональних даних та доступів до фінансового телефону, карток) по своїй карті, передачі даних та паролей третім особам. У АТ КБ «Приватбанк» існує надійна систему захисту рахунків клієнтів банку і без розголошення персональних даних неможливо отримати доступ до рахунку. Із заявами про термінове блокування карти шляхом дзвінку на гарячу лінію 3700 особисто ОСОБА_1 невідкладно - протягом 15 хвилин з моменту переказу коштів не зверталась. Отже, списання коштів відбувалось з рахунку платника за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача та будь-яких порушень зі сторони банку допущено не було. На думку представника, дії ОСОБА_1 щодо недбалого поводження із персональною інформацією та носіями персональної інформації (кредитні картки, фінансовий мобільний телефон), і призвела до втрати коштів з картки, в іншому випадку інша особа не змогла би зняти чи переказати кошти. Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів. АТ КБ «Приватбанк» не несе відповідальності перед ОСОБА_1 та не може відповідати перед нею та повертати грошові кошти.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року клопотання представника відповідача - адвоката Жукова В.В. про витребування доказів було задоволено частково, вирішено витребувати у АТ КБ «Приватбанк» наступну інформацію, зокрема:

- матеріали кредитної справи відносно ОСОБА_1 - в оригіналі для огляду під час судового засідання та у засвідчених копіях для долучення до матеріалів справи;

- примірник оригіналу Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг AТ КБ «Приватбанк» від 10.09.2021 року з підписами ОСОБА_1 та представника АТ КБ «Приватбанк»;

- примірник оригіналу Кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року на суму 43 744 грн., оформленого на ім`я ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», разом із паспортом споживчого кредиту та графіку платежів до нього;

- у яку дату, коли, ким та яким саме способом відбулася зміна фінансового номера ОСОБА_1 НОМЕР_8 у АТ КБ «Приватбанк» на неналежний їй фінансовий номер НОМЕР_9 ?

- у яку дату, коли, ким та яким саме способом відбулася зміна ПІН-коду ОСОБА_1 для входу у Приват24 у період з 10.09.2021 року по 22.11.2021 рік?

- у яку дату, коли, ким та яким саме способом було видано АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 карту № НОМЕР_1 , у якому відділенні, яким працівником? Які документи при цьому подавалися і підписувалися - надати їх копії. Яким чином здійснювалася верифікація та ідентифікація отримувача електронного платіжного засобу при видачі вказаної картки?

- яким способом відбувалася верифікація та ідентифікація особи, яка звернулася до AT КБ «Приватбанк» з метою укласти через термінал X1114FY8 кредитний договір № 3049 на суму 43 744,00 грн. 22.10.2021 о6 11:59 год. у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1?

- фотографії особи отримувача картки № НОМЕР_1 у відділенні АТ КБ «Приватбанк»;

- фотографії особи позичальника при укладенні кредитного договору № 3049 на суму 43 744,00 грн. 22.10.2021 року;

- копію первинного бухгалтерського документа про операцію «Покупка, грошові перекази» від 22.10.2021 року на суму 43 744,00 грн., вчинену за допомогою картки № НОМЕР_1 ? Надати інформацію: яким чином відбулася ця операція: через Приват24, термінал чи іншим способом? Які дані при цьому вводила особа? По якому фінансовому номеру йшло підтвердження коду операції? Яким чином ідентифікував та верифікував банк особу, яка звернулася для оформлення кредиту?

- копію первинного бухгалтерського документа про операцію «Поповнення картки, грошові перекази» від 22.10.2021 року на суму 2 916,27 грн., вчинену за допомогою картки № НОМЕР_1 ? Надати інформацію: яким чином відбулася ця операція: через Приват24, термінал чи іншим способом? Які дані при цьому вводила особа? По якому фінансовому номеру йшло підтвердження коду операції?

- інформацію про те, чому після звернення ОСОБА_1 22.10.2021 року у відділення Банку з повідомленням про шахрайство картку № НОМЕР_1 не було заблоковано Банком і невстановлена особа 22.11.2021 року провела операції з переказу коштів з власної картки ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_1 , які відображені у виписці у дату 22.11.2021 року, як «ПОПОВНЕННЯ КАРТКИ, грошові перекази» на суми 4,37 грн., чотири рази 153,51 грн. та у дату 31.01.2022 року на суму 0,40 грн.? Надати інформацію: яким чином відбулися ці операції: через Приват24, термінал чи іншим способом? Які дані при цьому вводила особа? По якому фінансовому номеру йшло підтвердження кодів операцій?

- письмову довідку про те, чому після звернення ОСОБА_1 22.10.2021 року для блокування належних їй карток, картка № НОМЕР_1 не була одразу заблокована AT КБ «Приватбанк»? В іншій частині у задоволенні клопотання було відмовлено.

29.04.2025 року до суду від Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшли витребувані ухвалою суду від 17.10.2024 року докази, а саме завірені належним чином копії матеріалів кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року за ч. 1 ст. 190 КК України (том 1 а.с. 150-206).

26.08.2025 року до суду від представника позивача - адвоката Провоторова Ю.В. надійшло клопотання у якому він зазначив, що у зв`язку із перебігом довгого часу після події (2021 рік) у Банку не має можливості надати всю витребувану інформацію у зв`язку із термінами зберігання фото та відео файлів (з банкоматів/терміналів), а тому частково виконав ухвалу суду від 09.04.2025 року про витребування доказів та надав відомості, які наявні у банку.

Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 11.09.2025 року у задоволенні клопотання представника АТ КБ «Приватбанк» про зупинення провадження по справі було відмовлено, підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Провоторов Ю.В. надав пояснення аналогічні викладеним ним у позовній заяві та відзиві на зустрічну позовну заяву, позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на наявність правових підстав для їх задоволення, вимоги за зустрічним позовом вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В подальшому надав до суду заяву у якій не заперечував проти проведення судового засідання без застосування засобів технічної фіксації.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Жуков В.В. у судовому засіданні надав заперечення, аналогічні викладеним ним у відзиві на позов та у зустрічній позовній заяві, проти задоволення первісних позовних вимог заперечував, просив відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Також у письмових поясненнях у судових дебатах від 12.01.2026 року зазначив, що згідно із документами Банку, кредитний договір було оформлено 22.10.2021 року об 11:59 год. у магазині «Comfy» за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас матеріали справи та статус потерпілої у кримінальному провадженні № 0000633 від 24.10.2021 року підтверджують, що вже о 12:15 год. того ж дня, тобто всього через 16 хвилин, ОСОБА_1 фізично знаходилася у відділенні Банку в м. Дніпро (пр. Нігояна), щоб повідомити про злочин. Подолати відстань між цими містами за 16 хвилин фізично неможливо, тому ОСОБА_1 не була і не могла бути присутньою на місці оформлення кредиту. Зазначає, що кредитні кошти були зараховані на картку № НОМЕР_1 , яку ОСОБА_1 ніколи не отримувала, умов її використання не підписувала і верифікацію за нею не проходила. У виписках по її рахунках вказана картка відсутня. Банк порушив вимоги Постанови НБУ № 65 та Положення № 705, видавши платіжний засіб невстановленій особі без належної ідентифікації. АТ КБ «Приватбанк» не забезпечив безпеку коштів і допустив їх списання після заяви про злочин та офіційно визнав, що у нього немає ані відео, ані фото особи, яка брала кредит. На думку представника, АТ КБ «Приватбанк» намагається перекласти відповідальність за свої прогалини у безпеці на ОСОБА_1 , яка стала жертвою злочину. Також зазначив, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу складає 30 000 грн., докази понесення яких будуть надані у визначений законом строк після ухвалення рішення. В подальшому надав до суду заяву у якій не заперечував проти проведення судового засідання без застосування засобів технічної фіксації, у задоволенні первісного позову просив відмовити, зустрічний позов - задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» надано суду копію заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 10.09.2021 року, яка підписана від імені ОСОБА_1 за допомогою ОТР пароля (том 1 а.с. 11-22).

Умовами заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 10.09.2021 року передбачено погодження використання ОТР-паролю в якості підпису та інших видів простого електронного підпису. Сторони домовились вважати, що ОТП-пароль однозначно ідентифікує клієнта та є логічно пов`язаним із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження клієнтом здійснення операції або правочину здійснено гляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону клієнта. Сторони також узгодили, що банк самостійно приймає рішення про застосування того чи іншого виду електронного підпису.

Матеріали справи містять копію загальних умов надання кредитів «Оплата частинами» АТ КБ «Приватбанк», які за твердження позивача підписано простим електронним підписом відповідача 22.10.2021 року (том 1 а.с. 25-28), відповідно до яких із відповідачем були погоджені умови послуги «Оплата частинами», а саме: розмір кредиту на споживчі цілі 43 744,00 грн, строк кредитування 14 місяців, процентну ставку у розмірі 0,12% річних, реальна річна процентна ставка 0,24%, кількість та розмір платежів, а також їх періодичність.

Також, АТ КБ «Приватбанк» надано суду копію інформації, згідно якої ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що ознайомлена і згодна із умовами та правилами надання банківських послуг, підтвердила зобов`язання за договором № 3049 від 22.10.2021 року і доручила банку встановити регулярний платіж з картки № НОМЕР_3 на погашення заборгованості. Розмір кредиту 43 744,00 грн., кількість платежів - 15. Вказана інформація підписана простим електронним підписом від імені відповідача ОСОБА_1 22.10.2021 року (том 1 а.с. 23).

Матеріали справи містять також довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , де зазначено: старт карткового рахунку № НОМЕР_1 22.10.2021 року, встановлення кредитного ліміту 43 744 грн. (том 1 а.с. 10).

АТ КБ «Приватбанк» долучено до позову графік платежів за споживчим кредитом, який, за твердження позивача, 22.10.2021 року підписано простим електронним підписом відповідача ОСОБА_1 (том 1 а.с. 24).

Із виписки за договором б/н за період 22.10.2021 року - 09.06.2023 року вбачається, що по карткі № НОМЕР_1 проведено відповідні операції, зокрема, 22.10.2021 року «ПОПОВНЕННЯ КАРТКИ, грошові перекази» на суму 2 916,27 грн., 22.11.2021 року «ПОПОВНЕННЯ КАРТКИ, грошові перекази» чотири рази на суму 153,51 грн., а також один раз на суму 4,37 грн., 31.01.2022 року «ПОПОВНЕННЯ КАРТКИ, грошові перекази» на суму 0,40 грн. (том 1 а.с. 9).

ОСОБА_1 наполягає на тому, що до АТ КБ «Приватбанк» для укладення кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року вона не зверталася, вказаний договір не укладала та не підписувала, картку № НОМЕР_1 не отримувала, в результаті шахрайських дій невідома особа заволоділа коштами, які вона від банку не отримувала. Про шахрайські дії ОСОБА_1 невідкладно повідомила співробітників АТ КБ «Приватбанк», а також звернулася із заявою про вчинення злочину до органів поліції.

Матеріалами справи підтверджено, що 23.10.2021 року ОСОБА_1 звернулась до начальника ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення (том 1 а.с. 81-82), яка згідно реєстраційного штампу зареєстрована 23.10.2021 року за № 23351.

На підставі вказаної заяви було відкрите кримінальне провадження № 0000633 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 24.10.2021 року, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілою (том 1 а.с. 83).

Як вбачається із копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, до ЧЧ ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що 22.10.2021 року близько 11:50 год., невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами заявника (ЖЕО 2335 від 23.10.2021) (том 1 а.с. 83).

29.04.2025 року до суду від Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшли витребувані ухвалою суду від 17.10.2024 року докази, а саме завірені належним чином копії матеріалів кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року за ч. 1 ст. 190 КК України (том 1 а.с. 150-206).

27.12.2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жуков В.В. звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про проведення службової перевірки щодо факту шахрайства, надання інформації та доказів, повернення коштів (том 1 а.с. 72-75) у якій просив терміново провести службову перевірку щодо викладених у цій заяві обставин, щодо заволодіння 22.10.2021 року за допомогою картки № НОМЕР_1 , виданої АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_1 шахрайським способом невстановленою особою коштами банку та письмово повідомити про результати цієї службової перевірки. Залишити без розгляду позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.10.2021 року, оформленим шахрайським шляхом невстановленою особою. Зарахувати на рахунок ОСОБА_1 безпідставно списані кошти у загальній сумі 3 535,08 грн. Також просив надати відповідну інформацію.

Доказів проведення службової перевірки АТ КБ «Приватбанк» за заявою представника ОСОБА_1 - адвокаат Жукова В.В. матеріали справи не містять.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склались між сторонами у вказаній справі, суд зазначає наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи вимоги первісного позову АТ КБ «Приватбанк», суд виходив із наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону.

За загальним правилом, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно із п. 25 «Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України», затвердженого Постановою НБУ від 13.12.2019 року № 151 (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення № 151), банк несе відповідальність за шкоду, заподіяну клієнту під час використання запровадженої банком технології цифрового власноручного підпису.

Згідно із п. 5 Положення № 151 норми цього Положення щодо використання цифрового власноручного підпису не можна розуміти та/або застосовувати як такі, що обмежують права банків та клієнтів банків вчиняти правочини у вигляді документів у паперовій формі (змінювати, доповнювати або припиняти дію електронних документів паперовими документами чи в іншій не забороненій законодавством України формі і навпаки).

Відповідно до п. 6 Положення № 151 цифровий власноручний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та прирівнюється до власноручного підпису в разі дотримання норм цього Положення.

Відповідно до п. 8 Положення № 151 банк самостійно визначає технологію створення електронних документів, які клієнт підписує цифровим власноручним підписом, та забезпечує дотримання вимог цього Положення.

Положеннями ч.ч. 1, 2, 6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Представник ОСОБА_1 у своєму клопотанні ставить під сумнів відповідність поданих копій оригіналам та достовірність їх як доказів, а тому ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року клопотання адвоката Жукова В.В. в частині витребування у АТ КБ «Приватбанк», зокрема, примірника оригіналу Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг AТ КБ «Приватбанк» з підписами Чумічової А.В. та представника АТ КБ «Приватбанк» від 10.09.2021 року та примірник оригіналу Кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року на суму 43 744 грн., оформленого на ім`я ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», разом із паспортом споживчого кредиту та графіку платежів до нього було задоволено.

26.08.2025 року до суду від представника позивача - адвоката Провоторова Ю.В. надійшло клопотання у якому він зазначив, що у зв`язку із перебігом довгого часу після події (з 2021 рік) у Банку не має можливості надати всю витребувану інформацію у зв`язку із термінами зберігання фото та відео файлів (з банкоматів/терміналів), а тому частково виконав ухвалу суду від 09.04.2025 року про витребування доказів та зазначив, що станом на сьогодні є відомості, що: « … 10.09.2021 р. 09:25:27 в Заводському відділення ДМрУ (м. Дніпро, пр. Нігояна 3д) ОСОБА_1 отримала кредитну картку з номером НОМЕР_3 (фото клієнта з карткою), якою користувалась до моменту блокування 22.10.2021 р. 15:26:50 (За сигналом на ОКОМ2021-10-22 15:26:05, По карте клиента операции совершало третье лицо. номер карти відправника - НОМЕР_3 , номер картки одержувача -, дата -2021-10-22 11:59:10, сума - 2 916.27, сервіс - POS-TERMINAL, валюта - UAH.). Згідно інформації з ПК банку: 22.10.2021 р. 11:59:09 з використанням кредитної картки НОМЕР_3 клієнта ОСОБА_1 , в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , був оформлений кредит «Оплата частинами» (референс договору SAMDNWFC9) на суму 43 744 грн. (придбано мобільний телефон). Кількість платежів 15. Сума платежу 2 920,64 грн. Джерело погашення - кредитна картка НОМЕР_3 . З даної картки відразу після оформлення кредиту було списано перший обов`язковий платіж в сумі 2 920,64 грн. (виписка) Договір: 1, 2, 3. …».

При цьому, оригінал заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 10.09.2021 року на виконання ухвали суду та для дослідження судом у судовому засіданні АТ КБ «Приватбанк» надано не було.

Положеннями ст. 13 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що суб`єкти електронного документообігу повинні зберігати електронні документи на електронних носіях інформації у формі, що дає змогу перевірити їх цілісність на цих носіях.

Згідно зі ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Суд зазначає, що у даному випадку сторона відповідача ставить під сумнів відповідність поданих копій оригіналам та достовірність їх як доказів, з урахуванням того, що єдиним можливим доказом дотримання письмової форми (незалежно, паперової чи електронної) є оригінал кредитного договору, який повинен давати змогу довести його цілісність та справжність, прийняття рішення на основі паперової копії електронного доказу не відповідає вищевказаним нормам статей 77, 78, 79, 95, 100 ЦПК України, ст. 1055 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та принципу безпосереднього дослідження доказів судом.

Норми ч. 6 ст. 95, ч. 5 ст. 100 ЦПК України є імперативними і спрямовані на попередження зловживань учасників цивільного процесу, у даному випадку - можливості односторонньої зміни позивачем умов договору, підписання яких неможливо довести, не можна встановити достовірний оригінальний зміст правочину, на укладення якого було спрямоване волевиявлення сторін.

Таким чином, з огляду на ненадання оригіналу заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 10.09.2021 року, надані АТ КБ «Приватбанк» копії електронних документів, зокрема, заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 10.09.2021 року, не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, тому що ні суд, ні відповідач не може перевірити достовірність та незмінність змісту такої заяви, тому такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що відповідач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Перед укладанням договору надавач платіжних послуг зобов`язаний надати споживачу інформацію щодо умов надання платіжних послуг, обсяг якої визначений частиною 1 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги».

Інформація та умови договору про надання платіжних послуг надаються надавачем платіжних послуг у спосіб, що забезпечує вільний доступ користувача до такої інформації, у належному вигляді, викладені українською мовою. Крім української мови, надавач платіжних послуг за наявності технічної можливості може додатково надати користувачу таку інформацію іншою мовою на вибір користувача. Інформація та умови договору про надання платіжних послуг можуть надаватися шляхом ознайомлення користувача з проектом договору в електронному або паперовому вигляді (без стягнення додаткової плати) або шляхом надання користувачу доступу до публічного (мережевого) ресурсу, на якому розміщений проект договору (частина 2 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги»).

Обов`язок доведення, що надавач платіжних послуг належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання інформації та умов договору, передбачені цією статтею, покладається на надавача платіжних послуг (частина 3 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги»).

Згідно із частинами 1-2 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів.

Відповідно до частини 3 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).

Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації (частина 4 вказаної статті).

Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача (частина 5 вказаної статті).

Згідно з частиною 7 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» Національний банк України встановлює своїми нормативно-правовими актами вимоги до: посиленої автентифікації у випадках, визначених цією статтею, а також у випадках, коли надавачі платіжних послуг мають право не вимагати застосування посиленої автентифікації користувача; заходів безпеки, що повинні забезпечувати конфіденційність індивідуальної облікової інформації користувача; здійснення електронної взаємодії між суб`єктами платіжних операцій для цілей ідентифікації, автентифікації, повідомлення та інформування, а також вимоги до заходів щодо забезпечення безпеки під час зазначеної електронної взаємодії.

Відповідно до частини 4 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону.

Згідно із п. 1,2 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБУ від 05.11.2014 № 705 (далі - Положення № 705) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного 15 з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Емітент під час видачі електронного платіжного засобу за наявності можливості змінити ПІН користувачем зобов`язаний проінформувати користувача про це право та запропонувати змінити ПІН. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.

Відповідно до п. 6 Розділу VI Положення № 705 користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Положеннями п. 7 Розділу VI Положення № 705 передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Згідно із п. 8 Розділу VI Положення № 705 емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не можна стверджувати, що зняття коштів відбулось з вини клієнта банка.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, йдеться про те, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, відсутні підстави для висновку про його вину, як підставу цивільно-правової відповідальності.

Отже, аналіз наведених правових норм дає підстави стверджувати, що вина банку у знятті коштів з рахунків клієнта виключається лише у разі доведення, що саме клієнт банку своїми діями чи бездіяльністю посприяв у втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 після виявлення списання коштів 22.10.2021 року повідомила про вказаний факт, звернувшись до відділення банку, а також 23.10.2021 року, тобто наступного дня, подала заяву про вчинення злочину до органів Національної поліції з приводу вчинення невідомою особою шахрайських дій від її імені.

Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0000633 від 24.10.2021 року ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості за ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування за заявою ОСОБА_1 про те, що 22.10.2021 року близько 11:50 год., невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами заявника (ЖЕО 2335 від 23.10.2021) (том 1 а.с. 83).

Під час проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню було допитано потерпілу ОСОБА_1 , яка пояснила, що 22.10.2021 року о 12 годині 00 хвилин, вона знаходилась на роботі за адресою: м Дніпро, вул. Виборгська, 28-б, де працює вихователем. Їй прийшло повідомлення нa мобільний телефон, на електронну пошту (ІНФОРМАЦІЯ_2 ) від Приват Банку (), в якому йшлося про те, що начебто вона оформила кредит «Оплата частинами». Загальна сума купівлі 43 744.00 грн, дата першого платежу 22.10.2021, сума щомісячного платежу 2 920.64 грн., кількість платежів 15, дата останнього платежу 22.12.2022, процентна ставка 0.01%. Після цього вона одразу зайшла до додатку «Приват 24», де побачила залишок приблизно 354,15 грн, замість 3 270,42 грн., які на передодні вона поклала на картку. Потім вона одразу пішла додому за документами та звернулася до відділення Приват Банку, м. Дніпро, по пр. Нігояна, де повідомила про вчинення щодо неї злочину. Коли вона прийшла до банку в 12:15 год. вона не могла зайти до додатку «Приват24», де їй писало помилку, що її фінансовий номер не зареєстрований за її карткою № НОМЕР_3 . Там же у відділені їй допомогли заблокувати вищевказану картку, також надали виписку транзакцій за 22.10.2021 року з додатковим рахунком до договору SAMDNWFC9. Зазначила, що на електронну пошту вона отримала графік платежів, паспорт кредиту, та договір, який вона не оформлювала, та не підписувала, та знаходилась на своєму робочому місці, що можуть підтвердити колеги по роботі. Свої персональні данні та картку вона нікому не передавала. Таким чином, зазначені кошти від банку вона не отримувала, зазначений кредитний договір не укладала, того дня у місті Кам`янське вона не перебувала. У відділені банку їй стало відомо про те, що зазначений кредит був оформлений в ООО «Комфі Трейд» за адресою: м. Дніпродзержинськ, проспект Тараса Шевченка, будинок 7, за сервісом «Оплата частинами». Зі слів працівників Приват Банку їй стало відомо, що до її картки було прив`язано новий фінансовий номер (НОМЕР_9) (том 2 а.с. 173-175).

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року (справа № 686/30030/21 провадження №61-5111св23) саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) міститься висновок про те, що встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається із правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові від 02 липня 2025 року у справі № 490/7829/23 (провадження № 61-16525св24) КЦС ВС зазначив, що клієнт банку не несе відповідальності за несанкціоновані операції з карткою, якщо банк не довів його сприяння незаконному використанню платіжної інформації.

На думку суду, у вказаній справі АТ КБ «Приватбанк» не довів належними та допустимими доказами, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої особистої та конфіденційної інформації, яка дає змогу від її імені розпоряджатися фінансовими ресурсами та вчиняти правочини іншим особами.

При цьому, сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 753/12781/23.

Матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх та беззаперечних доказів для висновку, що ОСОБА_1 сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати укладення кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року.

Посилання представника АТ КБ «Приватбанк» стосовно того, що списання коштів з рахунку ОСОБА_1 відбувалось у зв`язку із її халатною поведінкою, оскільки треті особи для здійснення платіжних операцій не мали б змоги зробити це, не знаючи персональну інформацію не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. АТ КБ «Приватбанк» не надав суду жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, що безспірно доводять сприяння ОСОБА_1 незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, або його втраті.

Суд також звертає увагу на те, що будь-які докази, які б свідчили, що ОСОБА_1 самостійно розголосила ПІН-код чи іншу конфіденційну інформацію, необхідну для проведення банківських операцій із кредитною карткою, а тим більше будь-яким чином сприяла третім особам у використанні ними такої інформації, у матеріалах справи відсутні.

З урахуванням наданих по справі доказів та встановлених судом обставин справи, враховуючи у тому числі матеріали кримінального провадження, банком не доведено, що укладення кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року сталося з вини ОСОБА_1 .

Окрім того, факт звернення відповідача до банку про блокування карток, а також її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення відносно неї шахрайських дій, подальше повідомлення АТ КБ «Приватбанк» про неукладення нею кредитного договору від 22.10.2021 року та вчинення відносно неї кримінального правопорушення, у сукупності свідчать про те, що у ОСОБА_1 дійсно було відсутнє волевиявлення на укладення зазначеного кредитного договору.

Зважаючи на те, що всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України АТ КБ «Приватбанк» не довів належними, достатніми та достовірними доказами обставин користування ОСОБА_1 кредитними коштами, а також наявності заборгованості внаслідок неналежного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, на що банк посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову банку.

При цьому, суд приймає до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. Правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Наведені банком доводи про використання відповідачем кредиту спростовуються встановленими у цій справі обставинами щодо несанкціонованого списання кредитних коштів з рахунку, відкритого шахрайським шляхом на ім`я ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» за первісним позовом не підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Прохальна частина зустрічного позову містить наступні вимоги:

- визнати дії АТ КБ «Приватбанк» з видачі електронного платіжного засобу - кредитної картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , нарахування відсотків на суму заборгованості за вказаною кредитною карткою - неправомірними;

- визнати кредитний договір № 3049 від 22.10.2021 року на суму 43 744,00 грн., укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 недійсним;

- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» вилучити всі операції, виконані за карткою № НОМЕР_1 та за кредитним договором № 3049 від 22.10.2021 року з рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDN9971 від 05.11.2008 року ОСОБА_1

- стягнути із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3 535,08 грн.

Відповідно до статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ст. 1071 ЦК Українибанк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно вимог ст. 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки.

У постанові від 03.02.2023 року у справі № 757/22453/20 (провадження № 61-11009св22) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що під час проведення верифікації клієнта, товариством не до кінця проведена ідентифікація особи, з якою укладається договір. За відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачкою, а не будь-якою іншою особою, та за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме позивачкою вказаних кредитних коштів, враховуючи, що кошти перераховані відповідачем на банківську картку, яка позивачці ані АТ «Альфа Банк», ані АТ КБ «ПриватБанк» не видавалась, та не спростування спростування відповідачем зазначених обставини, наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 зазначив, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного, всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.

Також Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 521/20764/20 виснував, що саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно із п. 9 Розділу VI Положення № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Матеріалами справи підтверджено, що 22.10.2021 року відбулось списання першого платежу із картки № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 у сумі 2 920,64 грн., а в подальшому 22.11.2021 року чотири рази на суму 153,51 грн., а також один раз на суму 4,37 грн., та 31.01.2022 року на суму 0,40 грн. (том 1 а.с. 9).

При цьому, проведення вищевказаних операцій по картці ОСОБА_1 представником АТ КБ «Приватбанк» не заперечувалось.

У даному випадку судом було встановлено, що списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_1 відбулося не за її розпорядженням, про що остання невідкладно повідомила АТ КБ «Приватбанк», а тому вона не повинна нести відповідальності за такі операції.

В свою чергу, АТ КБ «Приватбанк» допустив порушення Положення № 705, у якому зазначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Окрім того, АТ КБ «Приватбанк» картку № НОМЕР_1 не заблокував, службове розслідування за заявою представника ОСОБА_1 не проводив, що не заперечувалось представником АТ КБ «Приватбанк».

Також суд встановив, що у ОСОБА_1 дійсно було відсутнє волевиявлення на укладення кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року та випуск картки № НОМЕР_1 .

Посилання представника АТ КБ «Приватбанк» стосовно того, що шкоду завдану кримінальним правопорушення повинен відшкодовувати встановлений у кримінальному провадженні № 0000633 від 24.10.2021 року під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_2 , а АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем суд до уваги не приймає, оскільки із наданих копій матеріалів кримінального провадження № 0000633 від 24.10.2021 року не вбачається, що у вказаному кримінальному провадженні була встановлена особа підозрюваного (том 2 а.с. 150-206).

На переконання суду, АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не надав належних та допустимих доказів волевиявлення ОСОБА_1 на укладення кредитного договору № 3049 від 22.10.2021 року та випуск картки № НОМЕР_1 , то і нарахування процентів, як плати за користування такими коштами, є неправомірним, та не можуть бути стягнуті, з огляду на те, що ОСОБА_1 вказними кредитними коштами не користувалася.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між банком і користувачем платіжних послуг, суд повинен виходити з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Подібні правові висновки щодо розподілу тягаря доказування у категорії справ щодо оспорювання правомірності здійснення платіжних операцій викладені у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі № 176/1445/22.

Суд звертає увагу, що сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», тоді як зустрічний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, що буде ефективним способом захисту порушених прав відповідача та приведе до їх відновлення.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні первісних позовних вимог було відмовлено, тому судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2 684,00 грн. слід покласти на позивача. При цьому, оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. слід стягнути із АТ КБ «Приватбанк» в дохід держави.

Окрім того, представником ОСОБА_1 надано орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу та зазначено, що відповідні докази будуть подані протягом встановленого строку.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 202, 203, 205, 207, 215, 526, 527, 530, 599, 610, 612, 629, 634, 1054, 1066 ЦК, ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 100, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити у повному обсязі.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача банківських послуг - задовольнити у повному обсязі.

Визнати дії Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () щодо видачі електронного платіжного засобу - кредитної картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_10 ), а також щодо нарахування відсотків на суму заборгованості за кредитною карткою № НОМЕР_1 - неправомірними.

Визнати кредитний договір № 3049 від 22.10.2021 року, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» () та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_10 ) на суму 43 744,00 грн. - недійсним.

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» () вилучити всі операції, виконані за карткою № НОМЕР_1 та за кредитним договором № 3049 від 22.10.2021 року з рахунку НОМЕР_2 і додатковим рахункам договору SAMDN9971 від 05.11.2008 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_10 ).

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_10 ) грошові кошти у розмірі 3 535,08 (три тисячі п`ятсот тридцять п`ять) гривень 08 копійок.

Судовий збір у розмірі 2 684,00 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок покласти на позивача Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50;

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 22 січня 2026 року.

Суддя: Федотова В.М.