РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1551/25

Провадження № 2/293/165/2026

20 січня 2026 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.

за участю секретаря судового засідання Ничипорук Н.А.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в селищі Черняхів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ :

І. Короткий зміст позовних вимог

16.12.2025 адвокат Шматко Н.Г., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АМ №1174428 від 15.12.2025, звернулась до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 10 000 доларів США.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 05.04.2022 до неї звернувся її рідний брат - відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити йому кошти в сумі 10 000 доларів США для проведення ремонтних робіт у будинку. Позивач погодилась позичити відповідачу вказану суму коштів до 31.12.2024. На цих умовах сторони уклали договір позики. На підтвердження передачі грошових коштів відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів у присутності свідків: дружини відповідача ОСОБА_3 та чоловіка відповідача ОСОБА_4 .

Однак у вказаний строк відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. На неодноразові звернення позивача про повернення коштів відповідач не реагував. Вказану суму боргу позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

ІІ. Процесуальні дії по справі та позиції сторін

Ухвалою від 22.12.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання суд призначив на 11:00 год. 20.01.2026. (а.с.29).

20.01.2026 сторони в підготовче судове засідання не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кудіна М.Г., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АМ №1179959 від 15.01.2026, через систему «Електронний суд», подала до суду відзив на позовну заяву. У відзиві просить слухати справу у відсутності відповідача та його представника. Вказала, що відповідач обставини викладені в позові та позовні вимоги визнає в повному обсязі. Наслідки визнання позову, передбачені ЦПК України йому роз`яснені та зрозумілі. У зв`язку з визнанням позову просить не стягувати з відповідача судові витрати.

Представник позивача адвокат Шматко Н.Г., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АМ №1174428 від 15.12.2025, подала до суду клопотання, в якому просить слухати справу у відсутності позивача та її представника з урахуванням позиції відповідача про визнання позову. Вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи ту обставину, що відповідач пред`явлений позов визнав в повному обсязі, суд вважає за можливе винести рішення з підготовчого судового засідання у відсутності сторін, на підставі наявних доказів в матеріалах справи.

Відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

ІІІ. Фактичні обставини справи встановлені судом

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США на проведення ремонтних робіт в будинку АДРЕСА_1 . Кошти зобов`язався повернути до 31.12.2024. У разі неповернення коштів зобов`язався переоформити будинок на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8).

Договір купівлі-продажу від 16.09.2013 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджує факт купівлі ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.15-16, 17).

ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню та висновки суду

За приписами ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

У пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Також у статті 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору та визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Водночас статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 вказаної статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У частинах першій та другій ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.

У статті 530 ЦК України, зазначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 206 ЦПК України передбачено, зокрема, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Щодо застосування матеріальних норм права, то судом відмічається, що у правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові ВСУ від 02.07.2014 року № 6-79цс14, визначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного між ними договору позики від 05.04.2022, про що свідчить копія розписки.

Згідно даної розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, які він зобов`язувався повернути до 31.12.2024 (а.с.8). Однак, відповідач у визначений в розписці строк добровільно не повернув отримані кошти.

Тлумачення абзацу 1 частини 1 статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.08.2023 справа №766/150/21 та постанові від 16.01.2019 справа №373/2054/16 дійшла висновків, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Встановивши, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, строк виконання якого настав та яке, не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, з огляду на визнання позову відповідачем, враховуючи вимоги ст.206 ЦПК України, суд задовольняє позов в повному обсязі.

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати, а саме: сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви.

Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд, у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні положення, що визначають підстави повернення позивачу судового збору містяться у ч.1 ст.142 ЦПК України, у якій зазначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% від суми сплаченого судового збору, а інші 50% підлягають поверненню з державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 18, 76-81, 141, 200, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1673 (одна тисяча шістсот сімдесят три) гривні 50 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору сплаченого при подачі позову до суду, згідно платіжної інструкції №1.448948643.1 від 15.12.2025 в розмірі 1 673 (одна тисяча шістсот сімдесят три) гривні 50 копійок.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників у справі:

Позивач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Адреса проживання: АДРЕСА_2 .

РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 .

Місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений та підписаний 22.01.2026.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО