Справа № 127/4756/25
Провадження № 22-ц/801/163/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 рокуСправа № 127/4756/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року, ухвалене суддею Шаміною Ю.А. в м.Вінниці, повне рішення складено 14 листопада 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Військова частину НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

встановив:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт, що мати ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 25 липня 2003 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2018 року було розірвано. Вказаним рішенням суду місцем проживання неповнолітніх дітей визначено місце проживання їх матері.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь дітей аліменти в розмірі 3 000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 07 березня 2019 року. Рішенням Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року змінено розмір аліментів та визначено, що до стягнення підлягають аліменти в розмірі 2 000 гривень щомісячно на кожну дитину.

Позивачка вказує, що з моменту розірвання шлюбу спільні неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишилися проживати разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому відповідач фактично повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, позивачка самостійно утримує та виховує дітей, що підтверджується рядом доказів.

Відповідач має заборгованість із сплати аліментів у розмірі 42 000 грн, що свідчить про його небажання брати участь в утриманні та забезпеченні власних дітей. ОСОБА_2 не піклується про дітей, не спілкується з ними, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу та не створює умов для отримання ними освіти з моменту розірвання шлюбу з позивачкою.

Необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей виникла в зв`язку з тим, що це надає позивачці право, в тому числі шляхом звільнення з військової служби, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на неї Сімейним кодексом України, діяти в інтересах дітей у випадках передбачених Законом, незалежно від волі відповідача, надає інші права, передбачені Сімейним кодексом України у разі ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У скарзі ОСОБА_1 зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, яку суд першої інстанції взяв до уваги, містить висновок виключно про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження та може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. У даному випадку встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей заявлено в позовному провадженні, батько дітей є відповідачем у даній справі і він був належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позов не подавав, в судове засідання неодноразово не з`являвся, що свідчить про визнання ним позовних вимог, його незацікавленість у результаті даного спору та байдужість щодо батьківських прав та обов`язків стосовно своїх дітей. Факт самостійного виховання нею та утримання доньок підтверджений належними доказами. Разом з тим, відповідач не утримує дітей, оскільки має заборгованість зі сплати аліментів, не піклується про доньок, взагалі не спілкується з ними, не виконує своїх батьківських обов`язків, що підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Суд не надав належної оцінки показам дітей. Вона є військовим медиком і може в будь який час бути відправленою на передову. При цьому, доньки залишаться без її опіки, враховуючи, що старша донька досягла повноліття та навчається в місті Одеса, а менша ще навчається в коледжі за місцем проживання, а тому якщо її відправлять проходити військову службу в інше місце, неповнолітня дитина залишиться сама, без батьківської опіки, що є неприпустимим.

Відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Апеляційним судом встановлено, що представник військової частини НОМЕР_1 при розгляді справи по суті подав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності. При винесенні рішення поклався на розсуд суду (а.с.142).

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність батька дитини обмежена або припинилася, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання матір`ю дітей.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Встановлено, що 25 липня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , виданих повторно 18 липня 2020 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (а.с.18-19).

У подальшому шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 травня 2018 року в цивільній справі №127/7551/18 було розірвано.

Вказаним рішенням суду місцем проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено місце проживання матері ОСОБА_1 ..

Рішення суду набрало законної сили 05 червня 2018 року (а.с.24).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2019 року в цивільній справі №127/6790/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 3 000,00 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 07 березня 2019 року (а.с.25-26).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області 09 квітня 2019 року в частині розміру аліментів, що підлягають до стягнення, змінено: визначено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 2 000,00 грн на кожну дитину щомісячно. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.27-29).

04 липня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області на виконання рішення суду про стягнення аліментів видано виконавчий лист (а.с.31).

09 липня 2019 року державним виконавцем Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Федорченко А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59485134 з примусового виконання виконавчого листа №127/6740/19 (а.с.39).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Дзюбенко Т.О., заборгованість ОСОБА_2 по виконавчому провадженні №59485134 за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2023 року становить 42 000 гривень (а.с.30).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають разом із матір`ю ОСОБА_1 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується витягами з реєстру територіальної громади №2025/000830160, №2025/000830072 та №2025/000829176 від 21 січня 2025 року (а.с.20-21).

Ця квартира належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №135793602 від 29 серпня 2018 року (а.с.54 на звороті).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру Вінницької міської територіальної громади про реєстрацію місця проживання особи №7780 від 21 лютого 2025 року.

Як вбачається з інформації про участь батьків у вихованні дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , учениці 9-А класу Комунального закладу «Вінницький ліцей №30 ім. Тараса Шевченка», остання навчається у вказаному закладі з 2016 року. Мати, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дитини, відвідує батьківські збори, цікавиться у класного керівника успіхами та труднощами ОСОБА_5 у навчанні. Батько, ОСОБА_2 , батьківські збори не відвідує, навчанням дитини у закладі не цікавиться, на зв`язок з класним керівником не виходить (а.с.33).

ОСОБА_3 є студенткою Відокремленого структурного підрозділу «Технологічно-промисловий фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету», що підтверджується копією студентського квитка серії НОМЕР_4 від 01 вересня 2022 року (а.с.31).

Згідно інформації про участь батьків у вихованні дитини ОСОБА_3 , студентки 313 групи спеціальності 181 Харчові технології Відокремленого структурного підрозділу «Технологічно-промисловий фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету» №3/25 від 27 січня 2025 року, остання навчається у вказаному структурному підрозділі з 01 серпня 2022 року. Її мати, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню дитини, відвідує батьківські збори, цікавиться у куратора успіхами та труднощами ОСОБА_6 у навчанні. Батько, ОСОБА_2 , батьківські збори не відвідує, навчанням дитини у закладі не цікавиться, на зв`язок із куратором не виходить (а.с.32).

Аналогічні відомості щодо участі батьків у вихованні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 містяться у довідках Комунального закладу «Навчально-виховний комплекс: загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів гімназія №30 ім. Тараса Шевченка Вінницької міської ради» №263 та №264 від 14 травня 2019 року (а.с.56 на звороті, 58).

Згідно довідки СК «Авангард» від 15 травня 2019 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відвідували спортивну секцію з плавання у басейні СК «Авангард» з 06 вересня 2017 року та весь 2018 рік.

Відповідно до довідки Спортивного клубу «Нокаут» від 14 травня 2019 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 18 січня 2018 року по 20 вересня 2018 року займалися у секції художньої гімнастики у даному клубі. Щомісячна плата за заняття складала 390 гривень за кожну дитину (а.с.60).

Відповідно до довідки Школи іноземних мов від 14 травня 2019 року, ОСОБА_1 здійснювала оплату за відвідування курсів англійської мови ОСОБА_3 за період з 01 вересня 2018 року по 13 травня 2019 року у сумі 4000,00 грн (а.с.58 на звороті).

На підтвердження стану здоров`я дітей позивачкою надано (в копіях):

- довідки медичного центру «Подільський центр зору» від 13 січня 2025 року, відповідно до яких ОСОБА_3 знаходиться на диспансерному обліку у офтальмолога з 28 серпня 2021 року, а ОСОБА_4 з 03 лютого 2024 року (а.с.34);

- огляд ОСОБА_3 в медичному центрі «Подільський центр зору»; видаткові накладні, товарні чеки (а.с.56, 87-93,105, 108 на звороті);

- плани лікування ОСОБА_4 в медичному центрі ПП «Лєвіка» (а.с.95-104);

- протокол первинного прийому хірурга-ортопеда від 20 квітня 2021 року, від 03 квітня 2023 року (а.с.61-62);

- виписки із медичних карток амбулаторного (стаціонарного хворого) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 22 січня 2025 року (а.с.40);

- видаткові накладні від 12 жовтня 2024 року, (а.с.48,53,54);

- інформаційну згоду на проведення ортодонтичного лікування ОСОБА_4 (а.с.66);

- бланки-замовлення ТОВ «МЦ «Альтамедика», акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) ТОВ «МЦ «Альтамедика Плюс», квитанції, консультативні заключення (а.с.49-52, 57 на звороті, 59, 83-85).

Також позивачем надано (в копіях): договір на туристичне обслуговування; паспорти громадянина України для виїзду за кордон із даними про перетин кордону; квитанції до прибуткового касового ордера про оплату за надані послуги; чеки на оплату товарів, курсів та навчання (а.с.63-82,106-108).

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується копією посвідчення офіцера НОМЕР_5 від 29 березня 2022 року.

Наказом ГК ЗС України №1628 від 21 липня 2023 року ОСОБА_1 призначено старшим лікарем відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу (а.с.35-37).

31 січня 2025 року начальником санітарно-епідеміологічного відділу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 надано службову характеристику ОСОБА_1 , старшого лікаря відділення санітарно-епідеміологічного нагляду санітарно-епідеміологічного відділу, майора медичної служби (а.с.45).

Матеріали справи містять також (в копіях): трудову книжку з відомостями про місце роботи ОСОБА_1 ; характеристику, видану військовою частиною НОМЕР_1 №10 від 31 січня 2025 року; грамоти за виконання службових обов`язків (а.с.41-45,55).

Грошове забезпечення ОСОБА_1 з липня 2024 року по грудень 2024 року склало 167 825,02 грн, що слідує з копії довідки військової частини НОМЕР_6 №38 від 31 січня 2025 року (а.с.62 на звороті).

ОСОБА_1 , з метою звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звернулася до суду із позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.

Цього ж дня Президент України видав Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»), організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Отож захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.

Так, у пункті 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на різних підставах, однією з яких є: коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової службиособи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.

У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частина перша статті 293 ЦПК України під окремим провадженням розуміє вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) вказала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У даній справі ОСОБА_1 просила встановити факт самостійного виховання та перебування на її утримання двох дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує та утримує дітей, і можливістю у зв`язку з цим звільнитися з військової служби.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року в справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), в якій розглядалася заява батька про встановлення факту самостійного виховання дитини, необхідного заявнику для оформлення документів для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, зробила такий висновок:

«Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

За установлених обставин факт самостійного виховання дитини матір`ю (батьком) не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим така заява має бути залишена без розгляду».

Саме висновками цієї постанови Верховного Суду керувалася Продан В.Л., звертаючись 11 лютого 2025 року до суду в порядку позовного провадження, а не окремого.

Надалі підхід Верховного Суду щодо вирішення питання про можливість встановлення такого виду факту в окремому провадженні змінився, і це стало можливим.

Так, у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі №127/3622/24 зроблено висновок про можливість за певних умов встановлення факту самостійного виховання дитини саме в порядку окремого провадження.

Зокрема, зазначено наступне: «В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».

Вказане свідчить про наявність різної правозастосовної практики щодо вирішення подібного питання за однакових фактичних і правових обставин та у подібних правовідносинах на рівні Верховного Суду: спочатку суд касаційної інстанції зробив висновок про розгляд такої категорії справ виключно у порядку позовного провадження, пізніше про можливість їх розгляду у порядку окремого провадження.

Однак, така практика виникла вже після звернення ОСОБА_1 до суду у порядку позовного провадження.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга, третя статті 2 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, тощо.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/.

Обов`язок суду захистити порушене право у спосіб який передбачений законом визначено у частині першій статті 5 ЦПК України, згідно якої, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Оскільки згаданих вище нормах йдеться про справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та розгляд справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, то завданням суду, відповідно, є вирішити питання, з яким позивач звернувся до суду.

Відмова у позові з пропозицією звернутися до суду із заявою в порядку окремого провадження, враховуючи на останню практику касаційного суду, не відповідає завданням цивільного судочинства, і буде мати надмірний формалізм.

За обставин даної справи, апеляційний суд вважає за можливе розглянути вимогу про встановлення факту саме в порядку позовного провадження.

У даній справі встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З 04 травня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Діти після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із матір`ю.

З 2019 року на підставі рішення суду з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти. Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі.

ОСОБА_2 допускав прострочення сплати аліментів, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2023 року заборгованість становила 42 000 гривень.

З лютого 2022 року ОСОБА_2 перебуває на військовій службі.

ОСОБА_1 у позовній заяві стверджує про те, що батько дітей повністю самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 надала повний перелік документів, які, на її думку, підтверджують викладені в позовній заяві обставини.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження. Запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати, зокрема, суду відзив на позовну заяву і всі докази.

Копію вказаної ухвали було вручено ОСОБА_2 12 березня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.141).

Відтак, саме з 13 березня 2025 року у ОСОБА_2 розпочався строк на подання відзиву на позовну заяву, однак, ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції своїм правом на подання відзиву на позов не скористався.

У п. 1 ч. 1 ст. 191 ЦПК України зазначено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Зі змісту статті 178 ЦПК України слідує, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен, в тому числі, містити: обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Тобто, суд ухвалює рішення в межах вимог позову та з урахуванням заперечень відповідача щодо заявлених позовних вимог.

ОСОБА_2 був обізнаний про відкриття провадження у справі та знаходження справи на розгляді в суді, однак, будь-яких заперечень щодо вимог позову та змісту позовних вимог не висловив.

Тобто ОСОБА_2 не заперечував щодо викладених у позовній заяві обставин, зокрема, і щодо самостійного виховання ОСОБА_1 їхніх спільних дітей та перебування дітей на її утриманні.

Крім цього, частина 5 статті 19 СК України визначає, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Службою у справах дітей Вінницької міської ради надано висновок №31/00/011/35728 від 06 червня 2025 року, згідно якого орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне встановлення факту самостійного виховання матір`ю ОСОБА_9 неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з огляду на норми чинного законодавства та те, що діти у даний час мають обох законних представників батьків, які не обмежені у своїх правах та обов`язках щодо дітей (а.с.158-160).

Разом з тим, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Вказаний висновок органу опіки та піклування, на переконання колегії суддів, є необґрунтованим і мотивований лише тим, що діти мають обох законних представників їх батьків, які не обмежені у своїх правах та обов`язках щодо дітей.

При цьому, із вказаного висновку слідує, що ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явився. У висновку не зазначено, скільки разів призначалося засідання комісії і які дії вживалися для вирішення питання, з метою вирішення якого звернулася ОСОБА_1 ..

Комісією не було з`ясовано умови проживання дітей, не заслухано їх думку. Рішення про недоцільність встановлення факту самостійного виховання матір`ю дітей було прийнято без конкретизації будь-яких документів (обставин) та аналізу їх у висновку.

У суді першої інстанції судом заслухано думку дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, ОСОБА_4 пояснила, що батько ніякої участі у її житті не брав, після розлучення батьків його не бачила. Вказала, що проживає разом із матір`ю, яка виділяє їй кишенькові кошти, купує речі та продукти харчування, вартість подорожей також оплачує мама. Зазначила, що батько ОСОБА_10 проживає у м. Вінниці, нібито за адресою їх попереднього проживання, з днями народження її не вітає та не спілкується з нею. Мама є військовою, її часто переводять по різних військових частинах. Після повномасштабного вторгнення батько ніяк з ними не зв`язувався. На час відсутності матері, під час її перебування у відрядженні, близько тижня залишалися разом із сестрою самі вдома під наглядом сусідів, з якими довго знайомі.

ОСОБА_3 пояснила, що проживає разом із матір`ю. Після розлучення батьків батько не допомагав, не телефонував, не зустрічалися з ним, за останні 7 років не бачилися жодного разу. Вказала, що батько платить аліменти на їх утримання, вказані кошти отримує мама.

Надані дітьми у судовому засіданні пояснення підтверджуються факт самоусунення батька від своїх батьківських обов`язків і що лише матір бере участь у їх вихованні та утримує їх.

Як пояснила у судовому засіданні при апеляційному перегляді справи ОСОБА_1 , умови проходження нею військової служби унеможливлюють її участь у вихованні дітей, які залишаються вдома без її нагляду, підтримки та допомоги. Також вказала, що Головнокомандувачем Збройних Сил України був виданий наказ, відповідно до якого їй треба змінити місце служби, яке розташоване ближче до лінії зіткнення з ворогом. Ця обставина в повній мірі унеможливить проживання з дітьми, виховання їх та можливість опікуватися ними. А «переїхати» з дітьми в зону бойових дій це наражатиме дітей на небезпеку, їх життя. Хоча цей наказ був скасований в частині, яка стосується її переведення, однак, Головнокомандувач Збройних Сил України знову може винести новий наказ такого ж змісту, а отже існують вищезазначені ризики щодо дітей.

Апеляційний суд бере також до уваги позицію представника військової частини НОМЕР_1 , який при вирішенні спору просив розглянути заяву за наявними матеріалами. При винесенні рішення поклався на розсуд суду (а.с.142).

Отже, фактично військова частина, у якій проходить службу ОСОБА_1 , не заперечила щодо задоволення вимог позову.

За встановлених в ході судового розгляду обставин, на підставі ряду досліджених письмових доказів та наданих пояснень в судовому засіданні слідує, що матір двох дітей ОСОБА_1 одноособово виховує та утримує дочок.

А відтак, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову в частині, що стосується дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає, оскільки на час ухвалення рішення вона досягла повноліття.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи .

Враховуючи положення ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 605,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 726,72 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Військова частину НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей задовольнити частково.

Встановити факт, що мати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_8 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви, в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та за подання апеляційної скарги в розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 72 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк