КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/563/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Болотова Є. В., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Індутного-Шматька Станіслава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Марфіної Н. В.

від 22 січня 2025 року

у цивільній справі № 755/16269/24 Дніпровського районного суду міста Києва

за позовом Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК»

до ОСОБА_1 ,

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

19 вересня 2024 року Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернулось до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між банком та ОСОБА_1 25 лютого 2018 року був укладений Кредитний договір №01. Позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит, проте відповідач порушив умови договору щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим станом на 01 липня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 50 894,01 грн, з яких 32 499,11 грн - заборгованість за кредитом, та 18 394,90 грн - заборгованість за відсотками. Позивач просив стягнути вказану суму та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість за Кредитним договором №01 від 25.02.2018 в розмірі 32 499,11 грн. В іншій частині позовних вимог (щодо стягнення відсотків) відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Індутний-Шматько С. М., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у позові повністю.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є необґрунтованим, оскільки наданий банком розрахунок не є первинним документом та не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зазначає, що банк намагається легалізувати незаконне списання відсотків та інших платежів, зараховуючи їх до суми основного боргу, що фактично призводить до нарахування відсотків на відсотки, що заборонено законом. Звертає увагу на те, що судом не враховано відсутність у матеріалах справи доказів узгодження сторонами розміру відсоткової ставки та умов їх зміни, у зв`язку з чим розрахунок банку, який базується на таких змінних величинах, є помилковим та внутрішньо суперечливим. Апелянт стверджує, що оскільки він не погоджував умови щодо сплати відсотків, то всі сплачені ним кошти мали бути зараховані саме в погашення тіла кредиту, а не на погашення відсотків, як це самостійно здійснив банк. Наголошує на тому, що суд першої інстанції помилково не застосував наслідки спливу позовної давності, оскільки договір укладено у 2018 році, а з позовом банк звернувся лише у вересні 2024 року, пропустивши трирічний строк звернення до суду. Також апелянт посилається на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, щодо неможливості вважати роздруківки з сайту банку належним доказом умов договору.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 22 січня 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету адвоката Індутного-Шматька С. М., в інтересах ОСОБА_1 , та позивача АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК».

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що 25.02.2018 між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем Заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, на підставі якого відповідач отримав кредитну картку та користувався грошовими коштами. Встановивши, що в підписаній заяві відсутня домовленість сторін про розмір та сплату відсотків, а Умови та Правила надання банківських послуг відповідачем не підписані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків, керуючись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17. Разом з тим, суд вважав доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів (тіла кредиту) на підставі виписки по рахунку та наявність обов`язку щодо їх повернення згідно зі статтею 1054 ЦК України у розмірі фактичної заборгованості 32 499,11 грн. Щодо заяви про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки перебіг позовної давності продовжувався на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, та зупинявся на строк дії воєнного стану згідно з пунктами 12 та 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25.02.2018 ОСОБА_1 підписав Заяву № 01 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування, чим підтвердив свою згоду на укладення договору та отримання кредитної картки. Факт отримання та використання відповідачем кредитних коштів підтверджується випискою по особовому рахунку, яка є належним та допустимим доказом руху коштів у розумінні норм процесуального права та положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості за тілом кредиту є некоректним та включає в себе нараховані відсотки. Згідно з наданим банком розрахунком та випискою, сума 32 499,11 грн відображає різницю між фактично використаними відповідачем коштами банку та внесеними ним коштами на погашення заборгованості. Апелянт, заперечуючи проти розміру заборгованості, не надав суду власного контррозрахунку або висновку економічної експертизи, який би спростовував дані банку та підтверджував факт зарахування коштів у погашення відсотків замість тіла кредиту всупереч умовам договору чи закону. За відсутності належних доказів зворотного, виписка по рахунку є достатнім доказом наявності заборгованості саме за тілом кредиту, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Твердження апелянта про те, що всі сплачені ним кошти мали бути зараховані виключно на погашення тіла кредиту через неузгодженість розміру відсотків, не спростовує факту існування залишку непогашеного основного боргу. Суд першої інстанції, застосувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17, правомірно відмовив у стягненні нарахованих відсотків саме через відсутність підпису відповідача на Умовах надання банківських послуг, однак це не звільняє позичальника від обов`язку повернути фактично отримані кошти (тіло кредиту) відповідно до статті 1049 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з пунктом 12 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, відповідно до пункту 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи, що карантин на території України діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023, а воєнний стан введено з 24.02.2022 і він триває донині, перебіг позовної давності за вимогами банку був продовжений. Оскільки договір укладено 25.02.2018, а активне користування карткою відбувалося і пізніше, навіть якщо припустити виникнення прострочення до 2020 року, строк позовної давності не сплив на момент запровадження карантину, а отже, був автоматично продовжений законом. Таким чином, звернення позивача до суду 19.09.2024 відбулося в межах строку позовної давності.

Доводи апелянта про те, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом і не може бути доказом, спростовуються тим, що суд першої інстанції досліджував його у сукупності з випискою по рахунку, яка відображає конкретні операції з використання коштів. Сам по собі факт формування розрахунку банком не робить його недопустимим доказом, якщо він підтверджується первинними документами про рух коштів, достовірність яких відповідачем не спростована.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримався норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Індутного-Шматька Станіслава Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Є. В. Болотов

В. В. Саліхов