РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року Рівненський міський суд

Рівненської області

в особі судді Ковальова І.М.

при секретарі Білецькій А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в :

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини звернулась ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2024 року залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради до участі в даній цивільній справі та витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради письмовий висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги повністю підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задоволити та визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суду представник позивача додатково пояснила, що малолітній син позивачки та відповідача проживає разом з матір`ю, яка від народження дитини займалася його вихованням та піклуванням, син прив`язаний до неї, а відповідач, який зник з життя позивачки та їх спільного сина та не цікавився їхнім життям та не приймав участі у вихованні дитини, ніколи надовго не залишався з сином, не виявляв проявів самостійного виховання сина, навіть коли вони проживали разом. Позивачка разом з сином проживають у приватному будинку батьків позивачки без реєстрації, в якому для дитини створені найкращі умови, зокрема є свій дитячий куточок де він грається, є спільне місце, де він відпочиває, дитина забезпечена іграшками та іншими речами для розвитку. При цьому, у позивачки є власне житло, двохкімнатна квартира в якій зареєстровані дитина та позивачка, і яку остання наразі здає в оренду та відповідно отримує дохід з оренди житла.

У квітні 2024 року відповідач звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради з метою визначення способу участі батька у вихованні дитини та розпорядженням Рівненського міського голови від 29 квітня 2024 року, з врахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини пари виконавчому комітеті Рівненської міської ради, встановлено графіки побачень батька з сином без присутності матері не менше 4 годин 2 рази кожного місяця.

Тому, з урахуванням викладеного, позивачка та представник позивачки вважають, що визначення місця проживання малолітнього сина з матір`ю, який фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному так і фізичному, враховуючи при цьому відповідальне ставлення матері до її материнських обов`язків, сталі соціальні зв`язки дитини, вік, психологічний стан тощо, а також дотримання балансу між інтересами малолітньої дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язками батьків діяти в інтересах дитини. Крім того, зазначили, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливає на його взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що відповідач не заперечував і не заперечує щодо визначення місця проживання сина з матір`ю. Її довіритель завжди був і є готовий вирішувати всі питання, що стосуються його спільної з позивачкою дитини, у позасудовому порядку. Вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина позивачки та відповідача з матір`ю є недоцільним, з тих підстав, що між батьками фактично не існує спору щодо визначення місця проживання малолітнього сина.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради не з`явилась, однак 18 грудня 2024 року подала до Рівненського міського суду Рівненської області письмову заяву у якій просила судові засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, проводити без її участі. Висновок ООП № 08-01-2126/24 від 18.12.2024 підтримує та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , просить позов задоволити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі являються батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 08 травня 2019 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві з якого вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Київ про що складено відповідний актовий запис №754. Батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З дослідженого в судовому засіданні судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року по цивільній справі №569/5075/24 за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину вбачається, що стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду 13 березня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Інформація про наявність заборгованості по сплаті аліментів за даним судовим наказом в матеріалах справи відсутня.

З дослідженого в судовому засіданні Розпорядження Рівненського міського голови від 29 квітня 2024 року Про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї вбачається наступне:

«Керуючись ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.158 Сімейного кодексу України, п.73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради від 24.04.2024

визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень з сином без присутності матері не менше 4 годин 2 рази кожного місяця за попереднім погодженням з матір`ю дитини, з урахуванням графіка військової служби батька; необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного зв`язку, в тому числі за допомогою месенджерів та засобами відеозв`язку.».

З дослідженого в судовому засіданні висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-2126/24 від 18.12.24 вбачається наступне:

«Розглянувши матеріали справи про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування встановив.

Батьки малолітнього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_1 в позовній заяві вказала, що вона з ОСОБА_2 проживала однією сім`єю з 2015 року. За цей час у них народилася спільна дитина син ОСОБА_4 . Фактичні шлюбні відносини між батьками хлопчика були припинені у 2021 році. Малолітній ОСОБА_5 проживав з матір`ю і на даний час проживає з нею.

Встановлено, що мати ОСОБА_1 з сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 31.05.2016. Фактично, вони проживають за адресою: АДРЕСА_3 . За цією адресою також проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , батьки ОСОБА_1 . Це приватний будинок з усіма комунальними вигодами. В ньому є чотири житлові кімнати, кухня, коридори, ванна, санвузол. Помешкання повністю мебльоване, наявна необхідна побутова техніка. В будинку створені належні умови для проживання. ОСОБА_4 з мамою займає окрему кімнату. Хлопчик має багато іграшок, одяг та взуття по сезону, забезпечений харчуванням, засобами гігієни. За цією адресою також наявна прибудинкова територія, город, плодові дерева. Родина має домашнє господарство. Земельна ділянка за цією адресою належить ОСОБА_7 , дідові малолітнього.

ОСОБА_1 створила умови для проживання, виховання і розвитку малолітнього сина. Вона має самостійний дохід від оренди власної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та отримує пенсію по інвалідності.

Під час бесіди працівника Служби у справах дітей з малолітнім ОСОБА_8 в силу його малолітнього віку вдалося з`ясувати, що він живе з мамою, дідом ОСОБА_9 і бабусею ОСОБА_10 . ОСОБА_4 відвідує дитячий садок і ходить на футбол. Туди його возить мама. З татом хлопчик зустрічається, але жити хоче з мамою.

Батько ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Він сплачує аліменти на утримання сина, які стягнуті з нього судовим наказом від 25.03.2024 у справі № 569/5075/24. Відповідно до розпорядження Рівненського міського голови від 20.04.2024 ОСОБА_2 за його заявою встановлено способи участі у виховання малолітнього сина. Адвокат Хмара Міла Василівна, яка відповідно до ордеру від 04.12.2024 серія ВК № 1152741 надає правничу допомогу ОСОБА_2 , надала Службі у справах дітей пояснення, в якому вказала, що її довіритель ОСОБА_2 не заперечував і не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю, вказує що між батьками фактично не існує спору щодо визначення місця проживання сина. Пояснила, що ОСОБА_2 завжди був готовий вирішувати всі питання, що стосуються його дитини, у позасудовому порядку. Вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю є недоцільним у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Питання про визначення місця проживання ОСОБА_11 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 05.12.2024. На засіданні комісії були присутні ОСОБА_1 , мати дитини, ОСОБА_2 , батько малолітнього, та ОСОБА_12 , адвокат Бойка В.М. Розглянувши матеріали справи та взявши до уваги пояснення сторін, комісія, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_11 з матір`ю ОСОБА_1 .

Керуючись ст.19, ст.160 та ст.161 Сімейного кодексу України, вважаємо за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 .».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи.

Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18).

У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції.

Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згоду батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має базуватися на достовірній інформації про всі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення, та ретельному їх з`ясуванні; такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Відповідні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 18 листопада 2020 року у справі № 759/1382/19.

Разом з тим, під час судового розгляду справи суд встановив, що відповідач не заперечував та не заперечує щоб його спільний з позивачкою малолітній син ОСОБА_4 проживав разом з матір`ю. Вказане підтвердила в судовому засіданні і представник відповідача. Крім того, дане твердження міститься у висновку ООП від 18.12.2024 №08-01-2126/24.

Отже, сторони, як це і передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання малолітнього сина з матір`ю.

Відповідач, як батько дитини, не заперечує щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання сина та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивачки, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються або визнаються.

Крім того, Розпорядженням Рівненського міського голови від 29 квітня 2024 року Про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї було вирішено визначити спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень з сином без присутності матері не менше 4 годин 2 рази кожного місяця за попереднім погодженням з матір`ю дитини, з урахуванням графіка військової служби батька; необмежене спілкування з дитиною особисто засобами телефонного зв`язку, в тому числі за допомогою месенджерів та засобами відеозв`язку.».

Відповідно весь інший час, за виключенням зазначеного, малолітній син позивачки та відповідача проживає та перебуває разом зі своєю мамою.

Вказане сторонами не спростовано та зворотнього не доведено.

Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спір у даній справі щодо місця проживання малолітнього сина ініційований матір`ю дитини (позивачем), з якою дитина і так фактично проживає і від якого батько дитини (відповідач) не вимагає зміни його місця проживання.

Після звернення позивачки до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним не звертався, будь-яких належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання хлопчика безпосередньо з ним, як батьком, суду не надано.

Оцінюючи вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який і так фактично проживає з нею, батько дитини не вимагає від матері дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання сина у позивача та не заперечує щодо подальшого проживання дитини з матір`ю.

В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як слідує з висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 15 січня 2025 року по цивільній справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) «… З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина позивачка заявила передчасно, оскільки звернення до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, на підставі вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю між сторонами, на день розгляду справи та винесення рішення судом, спору щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у задоволенні позовних вимог позивачці слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при подачі позову до суду позивачка звільнена від сплати судового збору згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 виданого 10.11.2021 року, у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, тому судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - відмовити.

Судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_3

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, м.Рівне, вул.Соборна, 12А

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов