УХВАЛА

21 січня 2026року

м. Київ

справа № 382/803/22

провадження № 61-563ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 32 000 грн витрат на правничу допомогу.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року та на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області

від 11 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у цій справі визнано неподаною та повернуто заявниці.

06 січня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку вдруге звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року (повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року), ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_1 просить поновити пропущений строк на касаційне оскарження судових рішень, посилаючись на те, що повний текст постанови Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року складено 11 жовтня 2024 року, однак суд апеляційної інстанції не направив його на поштову адресу заявниці. 24 грудня 2024 року вона зареєструвала електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» та ознайомилась з постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року. Зазначає, що у суді апеляційної інстанції її інтереси представляла адвокат Вак О. В., з якою 10 жовтня 2024 року вона розірвала договір про надання правничої допомоги. В той же час, суд апеляційної інстанції надав інформацію, що копія постанови від 09 жовтня 2024 року не направлялась судом на поштову адресу

ОСОБА_1 , а була направлена 21 жовтня 2024 року на електронну адресу представника позивача - Вак О.В. та до її електронного кабінету. Стверджує, що адвокат не передала їй копії оскаржуваної постанови, а вона очікувала, що постанова надійде їй на поштову адресу. У грудні 2024 року вона уклала договір про надання правничої допомоги з адвокатом Колесніченко І. В., який в її інтересах подав заяву до суду першої інстанції про ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку зі звітним періодом, зі справою заявниця ознайомилась у суді першої інстанції 07 січня 2025 року.

Вказує, що вперше звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою 15 січня 2025 року та обґрунтовувала причини пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень вищевказаними обставинами. Однак суд ухвалою від 05 лютого 2025 року залишив касаційну скаргу без руху, оскільки не було надано доказів недотримання судом апеляційної інстанції процесуального обов`язку щодо направлення стороні позивача копії оскаржуваної постанови, а ухвалою

від 04 квітня 2025 року продовжив строк на усунення недоліків касаційної скарги. Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявниці.

Звертаючись повторно з касаційною скаргою, заявниця додатково вказує, що у період з 11 жовтня 2024 року по 18 грудня 2024 року проходила лікування у зв`язку з важкою хворобою та просить визнати це обставиною непереборної сили, на підтвердження чого надала виписку в історії хвороби № 746 від 18 грудня 2024 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту оскарженого судового рішення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

Частиною третьою статті 394 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

Повний текст оскаржуваної постанови Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року складено 11 жовтня 2024 року.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень 16 жовтня 2024 року забезпечено надання загального доступу до повного тексту постанови від 11 жовтня 2024 року. ОСОБА_1 є позивачкою у цій справі та подавала апеляційну скаргу на рішення Яготинського районного суду Київської області

від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року. У суді апеляційної інстанції її інтереси представляла адвокат Вак О. В., на електронну адресу якої та до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» 21 жовтня 2024 року було направлено копію повного тексту оскаржуваної постанови від 09 жовтня 2024 року, що підтверджується копією листа Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року № 06.2-01/1812/2025.

Вперше ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення у цій справі у січні 2025 року, тобто з попуском встановленого статтею 390 ЦПК України строку.

Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявниці. У вказаній ухвалі суд надав оцінку твердженням заявниці щодо того, що вона розірвала договір про надання правової допомоги з адвокатом Вак О. В. до складання судом апеляційної інстанції повного тексту оскаржуваної постанови і їй не було направлено судове рішення засобами поштового зв`язку та встановив, що заявницею не було надано доказів на підтвердження того, що вона повідомила Київський апеляційний суд про розірвання договору про надання правничої допомоги чи направлено на адресу суду повідомлення про направлення копії постанови на її адресу.

Повторно з касаційною скаргою ОСОБА_1 звернулась лише 06 січня 2026 року, тобто майже через три місяці після повернення первинно поданої нею касаційної скарги на судові рішення у цій справі та після спливу більше одного року з дня складення повного тексту судового рішення і забезпечення надання загального доступу до повного тексту постанови Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Заявниця просить поновити їй строк на касаційне оскарження, визнавши перебування на лікарняному у період з 11 жовтня 2024 року по 18 грудня 2024 року обставиною непереборної сили.

Колегія судів зауважує, що сама по собі обставина перебування на лікуванні тривалістю двох місяців не є обставиною непереборної сили та не є підставою для прийняття касаційної скарги, поданої після спливу одного року з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення.

Крім того, вказана обставина вже існувала станом на час звернення заявниці до Верховного Суду з касаційною скаргою вперше (у січні 2025 року), однак вона не посилалась на неї як на підставу поважності причин пропуску звернення до суду та не надавала суду виписку в історії хвороби № 746 від 18 грудня 2024 року.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 вказала, що позивач (заявник, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) із великим ступенем зацікавленості повинен проявляти інтерес про хід розгляду судом ініційованої ним справи або відповідного судового провадження. У разі відсутності обставин непереборної сили ігнорування позивачем (заявником) протягом тривалого періоду часу провадження, відкритого за його позовною заявою (заявою, скаргою), свідчить про недобросовісну поведінку та порушення основоположних засад цивільного процесу.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд. Водночас, відкриття за спливом значного періоду часу касаційного провадження щодо судового рішення, яке набрало законної сили, може бути визнано порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в таких його елементах як правова визначеність та остаточність судового рішення.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і не-переборними обставинами.

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є не-обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та ухвалі у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Учасник судового процесу, реалізуючи свої процесуальні права має вчиняти дії з дотриманням процесуальних строків звернення до суду, тобто добросовісно користуватися своїми правами з метою недопущення настання негативних наслідків для такого учасника справи, які зумовлять докладання додаткових зусиль, направлених на поновлення, пропущеного процесуального строку.

Отже ОСОБА_1 , реалізуючи добросовісно свої процесуальні права, мала цікавитися ініційованим нею апеляційним провадженням у справі за її позовом.

Сплив одного року з дня складення повного тексту судового рішення за відсутності обставин непереборної сили, які перешкоджали своєчасному поданню касаційної скарги, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою учасника справи.

Частина третя статті 394 ЦПК України, за відсутності винятків, наділяє суд касаційної інстанції лише одним повноваженням - відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою після спливу одного року з дня складення повного судового рішення. Поновлення процесуального строку у такому випадку не є можливим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених процесуальним законом підстав для відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року.

Керуючись частинами першою, третьою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду

від 09 жовтня 2024 року відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 квітня 2024 року, додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 06 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 09 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яке не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович