ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 323/215/22

провадження № 61-9904св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Оріхівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2024 року під головуванням судді Вайнраух Л. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Гончар М. С., Подліянової Г. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Оріхівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 7,4600 га, розташовану на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 239, кадастровий номер земельної ділянки: :01:01:0035, зареєстроване в реєстрі за № 1837, видане ОСОБА_2 , 04 грудня 2021 року Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області у спадковій справі № 08/2020.

В обґрунтування вимог вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 роки померла ОСОБА_3 , яка є матір`ю сторін. Після її смерті відкрилась спадщина на належне спадкодавцю майно: земельну ділянку (пай), площею 7,46 га, розташованій на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІП-ЗП № 023296); земельну ділянку (пай), площею 7,45 га, розташованій на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 першої черги за законом є діти спадкодавця: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Звернувшись до нотаріуса, позивач дізнався про посвідчення від імені ОСОБА_3 заповіту, складеного 09 грудня 2008 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Нікітенко О. В. За змістом оспорюваного заповіту: ОСОБА_3 заповіла: ОСОБА_2 земельну ділянку (пай), площею 7,46 га, розташованій на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІП-ЗП № 023296); ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках земельну ділянку (пай), площею 7,45 га, розташованій на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483).

04 грудня 2021 року Оріхівською державною нотаріальною конторою Запорізької області у спадковій справі № 08/2020 видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначену земельну ділянку.

Позивач вважав, що вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним з моменту його видачі, враховуючи, що воно видане на підставі нікчемного заповіту.

За змістом позовної заяви між сторонами вже існував спір про право. В провадженні Оріхівського районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 323/501/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, про визнання нікчемним з моменту вчинення заповіту.

За результатами перегляду справи в касаційному порядку, Верховний Суд постановою від 08 грудня 2021 року рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, якими відмовлено у задоволенні позову, змінив, виклавши їх мотивувальні частини в редакції постанови суду касаційної інстанції, а в іншій частині залишив без змін.

Оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту, як виснував суд касаційної інстанції, позов не підлягав задоволенню саме з цих підстав. У зв`язку із наведеним позивач стверджував, що питання нікчемності заповіту, складеного 09 грудня 2008 року, підлягає вирішенню саме під час розгляду позову про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на підставі зазначеного заповіту.

ОСОБА_1 посилався на те, що заповіт є нікчемним, оскільки при його складанні та посвідченні:

1) порушено встановлений законом порядок вчинення таких дій, адже він складений посадовою особою органу місцевого самоврядування за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а не власноруч ОСОБА_3 ;

2) не додержано встановленої законом форми угоди, адже заповіт не посвідчено уповноваженою посадовою особою, відсутній посвідчувальний напис, в якому уповноважена посадова особа має вказати: хто склав заповіт та коли, чи підписано заповіт в її присутності, чи встановлена за документами особа заповідача, чи перевірено дієздатність заповідача;

3) перелік майна, що заповідає ОСОБА_3 (п?ятий та сьомий абзаци заповіту), не є чітким, що надає підстави для різного тлумачення заповіту, адже не зазначений власник земельних ділянок (паїв), їх місцезнаходження, реквізити державних актів (яким органом та коли видані, якій особі);

4) не прокреслені незаповнені до кінця рядки та інші вільні місця, що надає підстави вважати, що після посвідчення до заповіту вносились дописи з метою викривити його первинний зміст.

Зокрема, абзац сьомий, можливо, доповнено словами: «та ОСОБА_2 в рівних частинах»;

5) на посвідчувальному написі на заповіті, посвідченому від імені ОСОБА_3 від 09 грудня 2008 року надруковано, що секретар виконавчого комітету Нікітенко О. В. посвідчила заповіт ОСОБА_5 , а запис про посвідчення заповіту ОСОБА_3 взагалі відсутній, дата не відповідає даті заповіту.

Відповідно, зважаючи на те, що заповіт від імені ОСОБА_3 не містить посвідчувального напису, в силу частини першої статті 1257 ЦК України він є нікчемним.

Також, в порушення положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у відповідній редакції, враховуючи наявні рішення Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та перелік посадових обов`язків секретаря виконавчого комітету, на Нікітенко О. B. не покладено вчинення дій по посвідченню заповітів.

Відповідного рішенням виконавчого комітету не було прийнято, натомість, у посадових обов`язках Нікітенко О. В. вказано про те, що вона забезпечує виконання нотаріальних дій, що, на думку позивача, суперечить нормативним положенням та не надає права на самостійне вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя рішенням від 01 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду обґрунтовано тим, що текст заповіту, складеного у письмовій формі, не викликає сумнівів щодо його чіткості. Ознаки того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 відсутні. Оформлення заповіту за допомогою технічних засобів не свідчить про невідповідність заповіту нормам ЦК України. Текст заповіту записано зі слів заповідача ОСОБА_3 та прочитано нею вголос, підписано особисто заповідачем ОСОБА_3 у присутності секретаря ради Нікітенко О. В. Докази протилежного у справі відсутні.

Запорізьким апеляційним судом під час перегляду рішення суду першої інстанції у справі № 323/501/20 встановлено, що враховується й при розгляді цієї справи із врахуванням відповідності такого висновку суду критеріям частини четвертої статті 82 ЦПК України:

1) «Особу заповідача ОСОБА_3 встановлено на підставі паспортного документу, який записано в «Журналі реєстрації нотаріальних дій Новояковлівської сільської ради. Ідентичний підпис заповідача ОСОБА_3 наявний в Журналі реєстрації нотаріальних дій. Запис в Журналі зроблений також 09 грудня 2008 року після складення і посвідчення заповіту. 17 грудня 2008 року заповіт внесено в Спадковий реєстр (витяг № 17838711, у Спадковому реєстрі № 46066534), відповідно до пункту 24 Порядку «Відомості про посвідчені заповіти підлягають внесенню до Спадкового реєстру в установленому Мінюстом порядку».

2) «Щодо помилкової дати («23» жовтня) «пояснює, що в тексті посвідчувальних заповітів щонайменше один раз дата позначається словами, відповідно до пункту 8 Порядку. Дата «9 грудня 2008 року» написано словами в заповіті, зафіксована в Журналі та у Витягу про Спадковий реєстр, тобто тричі».

Разом з цим, судом встановлено, що після тексту заповіту, що підписаний особисто ОСОБА_3 , особою, уповноваженою на посвідчення заповіту, на тому ж аркуші вміщено посвідчувальний напис, який за своєю формою та змістом відповідає зразку, який міститься у додатку № 6, затвердженому Інструкцією. У написі наявний підпис секретаря виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Нікітенко О. В., вчинений особисто, проставлений відбиток гербової печатки Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, містяться відомості про розмір стягнутого державного мита, та номер, за яким вказаний заповіт зареєстровано в реєстрі - № 214.

Крім того, технічні помилки, які були допущені в посвідчувальному написі посадовою особою щодо дати посвідчення заповіту та помилкового зазначення даних про « ОСОБА_5 » не впливає, на переконання суду, на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчить про нікчемність вчиненого правочину, оскільки за своїм змістом фактично є технічною помилкою, допущеною посадовою особою, яка склала посвідчувальний напис.

В матеріалах справи відсутні докази того, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також того, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто ознак нікчемності заповіту у відповідності до статті 1257 ЦК України не встановлено.

Підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову про застосування наслідків нікчемності правочину.

Запорізький апеляційний суд постановою від 19 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2024 року скасував, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні, і, як наслідок, відсутні підстави для застосування наслідків нікчемності правочину.

Проте, суд першої інстанції в мотивувальній частині посилався на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, якою рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року залишено без змін, однак зазначена постанова змінена постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року шляхом викладення мотивувальної частини в редакції постанови суду касаційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно застосував приписи частини четвертої статті 82 ЦПК України, чим порушив норми процесуального закону.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17, від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що: заповіт не був посвідчений уповноваженою особою; в заповіті наявний нерозбірливий підпис; секретар виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Нікітенко О. В. зазначила, що заповіт підписаний ОСОБА_5 у її присутності; ні Нікітенко О. В. , ні ОСОБА_5 не було допитано судом про обставини складання, підписання і посвідчення заповіту; ОСОБА_2 не ініціювала проведення судової почеркознавчої експертизи підпису на заповіті.

Таким чином, свідоцтво видане на підставі нікчемного заповіту, підлягає визнанню недійсним.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

12 серпня 2024 року цивільна справа № 323/215/22 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

За даними відповіді № 518445 на електронний запит суду з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об?єкт нерухомого майна (земельна ділянка, площею 7,46 га, кадастровий номер: :01:001:0035), реєстраційний № 239, розташована у Запорізька області, Оріхівський район, номер запису: 33506969, дата державної реєстрації 30 вересня 2019 року, запис здійснений ОСОБА_7 , виконавчий комітет Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, право оренди земельної ділянки на підставі договору, укладеного терміном на 10 років, з урахуванням ротації сільськогосподарських культур (до закінчення збору уражаю тієї культури, що буде висіяна в рік закінчення дії цього договору), з правом передачі в піднайм та пролонгації, зареєстровано за орендарем - Селянське (фермерське) господарство «ДОБРОТВІР», , орендодавець ОСОБА_2 . Разом з цим, з 04 вересня 2019 року орендодавцем зазначена ОСОБА_3 . Право власності на земельну ділянку з 04 грудня 2021 року, номер запису про право власності № 45452021, зареєстровано ОСОБА_8 , Оріхівська державна нотаріальна контора, Пологівський районний нотаріальний округ, Запорізька область, за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 грудня 2021 року, виданого Оріхівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 1837.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04 грудня 2021 року, виданого державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, на підставі заповіту, посвідченого Новояковлівською сільською радою Оріхівського району Запорізької області 09 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 214, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_3 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

За змістом вказаного свідоцтва спадщина, на яку воно видано, складається з права на земельну ділянку, площею 7,4600 га, розташованої на території Новояковлівської сільської ради Запорізького (Оріхівського) району Запорізької області, що підтверджується записом про право власності: 33506877 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2019 року, вчиненим ОСОБА_7 , державним реєстратором Виконавчого комітету Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна. Реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 239. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0035. Цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації. Спадкова справа № 08/2020. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 1837.

Спадкоємцями першої черги відповідно до вимог статті 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , є позивач ОСОБА_1 (син) та відповідач ОСОБА_2 (дочка).

Спадкове майно після смерті ОСОБА_3 складається з: земельної ділянки (пай), площею 7,46 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право приватної власності на землю серії ІП-ЗП № 023296); земельної ділянки (пай), площею 7,45 га, розташований на території Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483).

Як вбачається із заповіту (засвідчена копія надана загальним відділом Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області на виконання ухвали суду), він посвідчений у с. Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області ІНФОРМАЦІЯ_3 . З його тексту встановлено, що: гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: с. Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області, що мешкаю: АДРЕСА_2 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, без погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, на випадок смерті зробила таке заповідальне розпорядження:

- земельну ділянку/пай/площею 7,46 га (Державний акт на право приватної власності на землю серії ІП-ЗП № 023296) заповіла ОСОБА_2 ;

- земельну ділянку (пай) площею 7,45 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 135483) заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах.

Зміст ч. 2 ст. ст. 1307, 1241, 1254 Цивільного Кодексу України їй роз`яснено.

Цей заповіт складено і підписано в двох примірниках, з яких перший примірник залишається на схороні в справах виконавчого комітету, а другий - видається заповідачу.

Текст цього заповіту написано з її слів вірно, прочитано нею вголос, зазначено про те, що українською мовою вона володіє в обсязі, достатньому для розуміння тексту цього документа. Заповіт підписано.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису (частина друга статті 209 ЦК України).

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (абзац 1 частини другої статті 1248 ЦК України).

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (абзац 2 частини другої статті 1248 ЦК України).

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України).

У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга статті 1253 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках».

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України).

Рішення Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 20 квітня 2006 року № 2 та № 3 прийняті відповідно до частини четвертої статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Частиною четвертою статті 50 Закону України «Про місцеве самоврядування» врегульовано, що секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради.

Нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради покладено вчинення цих дій (пункт 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту (далі - Інструкція)).

Згідно з підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», пунктом 1 Інструкції, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад). У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють такі нотаріальні дії, як посвідчення заповітів.

Відповідно до пункту 18 Інструкції нотаріальне посвідчення заповітів та доручень, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 зазначив, що у ЦК України не передбачено такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача.

Доводи касаційної скарги про те, що заповіт не був посвідчений уповноваженою особою є безпідставними, оскільки позивач не надав належних доказів суду, що заповіт посвідчений секретарем сільської ради з порушенням зазначених норм права.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що: в заповіті наявний нерозбірливий підпис; секретар виконавчого комітету Новояковлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області Нікітенко О. В. зазначила, що заповіт підписаний ОСОБА_5 у її присутності; ні Нікітенко О. В. , ні ОСОБА_5 не було допитано судом про обставини складання, підписання і посвідчення заповіту; ОСОБА_2 не ініціювала проведення судової почеркознавчої експертизи підпису на заповіті, є необґрунтованими з огляду на таке.

Апеляційний суд встановив, що текст заповіту, складено у письмовій формі. Ознаки того, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 відсутні. Оформлення заповіту за допомогою технічних засобів не свідчить про невідповідність заповіту нормам ЦК України. Текст заповіту записано зі слів заповідача ОСОБА_3 та прочитано нею вголос, підписано особисто заповідачем ОСОБА_3 у присутності секретаря сільської ради Нікітенко О. В.

ОСОБА_1 не підтвердив свої доводи належними доказами, які б вказували на порушення складання, підписання і посвідчення вказаного заповіту.

Крім того, позивач мав право заявити клопотання про виклик свідків та проведення судової почеркознавчої експертизи, вважаючи, що ОСОБА_3 не підписувала заповіт, проте таким правом не скористався.

Технічні помилки, які були допущені в посвідчувальному написі посадовою особою щодо дати посвідчення заповіту та помилкового зазначення прізвища і ініціалів « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_3 » не впливають на волевиявлення заповідача щодо розпорядження власним майном та не свідчить про нікчемність вчиненого правочину, оскільки це фактично є технічною помилкою, допущеною посадовою особою, яка склала посвідчувальний напис.

Отже в даному випадку, з урахуванням обставин справи, підстави для кваліфікації заповіту як нікчемного відсутні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, оцінивши надані сторонами докази та належним чином встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тобто ознак нікчемності заповіту у відповідності до статті 1257 ЦК України не встановлено, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17, від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17, від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц, колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров