Справа № 375/1278/25
Провадження № 2/375/735/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21 січня 2026 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Смик М.М.,

за участю секретаря судових засідань Киричок В.В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» (далі ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП») Боденко А.А. за допомогою підсистеми «Електронний суд» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказував про те, що 22 січня 2024 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 9025947, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 5 000 грн шляхом перерахування коштів на рахунок з використанням наданих відповідачем реквізитів карти № НОМЕР_1 .

У пункті 1.3. договори сторони погодили, що кредит надається загальним строком на 105 днів з 22 січня 2024 року і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 6 лютого 2024 року (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 6 травня 2024 року (дата остаточного погашення заборгованості).

Відповідно до пункту 1.5 договору загальні витрати позичальника складають 2 425 грн в грошовому виразі та 1508858,00% річних процентному значенні (орієнтовна загальна річна процентна ставка за пільговий період), загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складають 12 775 грн в грошовому виразі та 8 119,00% річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування).

Орієнтовна загальна вартість кредиту за пільговий період складає 7 425 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту (за весь строк кредитування) складає 17 775 грн.

Згідно з пунктом 1.5.1 договору комісія за надання кредиту 850 грн, яка нараховується за ставкою 17,00%.

Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду - 1 575 грн, які нараховуються за ставкою 2.10 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (пункту 1.5.2 договору).

Відповідно до пункту 1.5.3 договору проценти за користування кредитом протягом поточного періоду - 10 350 грн, які нараховуються за стандартною ставкою 2,30% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду.

У порушення умов вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 14 066,65 грн, яка складається з: 3 332 грн - заборгованість за кредитом, 850 грн - заборгованість за комісією за надання кредиту, 9 884,65 грн - заборгованість за процентами.

25 вересня 2024 року між первісним кредитором ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладено договір факторингу № 25092024, згідно з яким право вимоги за договором про споживчий кредит № 9025947 від 22 січня 2024 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП».

Вважаючи себе кредитором за вказаним договором про споживчий кредит позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників

Відповідно до довідки Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 30 травня 2025 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована і проживає на АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Рокитнянського районного суду Київської області від 4 червня 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні 8 липня 2025 року о 10 год 00 хв.

4 липня 2025 року представник ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» Боденко А.А. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності позивача та представника позивача.

8 липня 2025 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Справу призначено до розгляду на 17 вересня 2025 року о 11 год 30 хв.

17 вересня 2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін до 30 жовтня 2025 року 14 год 30 хв.

3 жовтня 2025 року представник ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» Боденко А.А. за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 30 жовтня 2025 року клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» - Боденко А.А. про витребування доказів задоволено.

Витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» наступну інформацію:

- чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну карту № НОМЕР_1 ;

- надати виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів відкритого до платіжної карти № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , за 22 січня 2024 року;

- надати інформацію про номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 за 22 січня 2024 року.

Розгляд справи відкладено до 14 год 30 хв 27 листопада 2025 року.

27 листопада 2025 року розгляд справи відкладено до 21 січня 2026 року 09 год 30 хв у зв`язку з неявкою сторін, а також у зв`язку з ненадходженням витребуваної судом інформації.

2 грудня 2025 року до суду надійшов лист АТ КБ «ПриватБанк».

В позові міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому зазначено, що проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, направлені їй повістки повернулися до суду не врученими з причин «закінчився термін зберігання».

Суд враховує, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 910/22873/17 та від 14 серпня 2020 року у справі № 904/2584/19).

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18).

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 280 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи з ухваленням заочного рішення.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

Відзив на позовну заяву та заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 22 січня 2024 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит № 9025947, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося надати відповідачу кредит в сумі 5 000 грн, а відповідач повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом.

У пункті 1.3. договори сторони погодили, що кредит надається загальним строком на 105 днів з 22 січня 2024 року і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 6 лютого 2024 року (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 6 травня 2024 року (дата остаточного погашення заборгованості).

Відповідно до пункту 1.5 договору загальні витрати позичальника складають 2 425,00 грн в грошовому виразі та 1508858,00% річних процентному значенні (орієнтовна загальна річна процентна ставка за пільговий період), загальні витрати позичальника за кредитом (за весь строк кредитування) складають 12 775 грн в грошовому виразі та 8 119,00% річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк кредитування).

Орієнтовна загальна вартість кредиту за пільговий період складає 7 425 грн. Орієнтовна загальна вартість кредиту (за весь строк кредитування) складає 17 775 грн.

Згідно з пунктом 1.5.1 договору комісія за надання кредиту 850 грн, яка нараховується за ставкою 17,00%.

Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду - 1 575 грн, які нараховуються за ставкою 2.10 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (пункту 1.5.2 договору).

Відповідно до пункту 1.5.3 договору проценти за користування кредитом протягом поточного періоду - 10 350 грн, які нараховуються за стандартною ставкою 2,30% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду.

Кредит надається безготівково шляхом перерахування коштів на рахунок з використанням наданих відповідачем реквізитів карти № НОМЕР_1 (пункт 1.5.3 договору).

Відповідно до квитанції № від 22 січня 2024 року о 18 год 53 хв ТОВ «Мілоан» перерахувало на банківську картку № НОМЕР_1 кошти за договором про споживчий кредит № 9025947 у сумі 5 000 грн.

У порушення умов вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 14 066,65 грн, яка складається з: 3 332 грн - заборгованість за кредитом, 850 грн - заборгованість за комісією за надання кредиту, 9 884,65 грн - заборгованість за процентами.

25 вересня 2024 року між первісним кредитором ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладено договір факторингу № 25092024, згідно з яким право вимоги за договором про споживчий кредит № 9025947 від 22 січня 2024 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП».

Відповідно до реєстру прав вимоги від 22 січня 2024 року до договору про відступлення права вимоги № 25092024 до ТОВ «Мілан» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором кредитний договір № 9025947 у розмірі 14 066,65 грн, з яких з заборгованість за кредитом 3 332,00 грн, заборгованість за комісієєю за надання кредиту - 850 грн та заборгованість за нарахованими процентами 9 884,65 грн.

З листа АТ КБ «ПриватБанк» судом також встановлено, що ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 . У цьому ж листі зазначено номер телефону на який відправлялась інформація про підтвердження операції надати.

Крім того, з виписки за договором за період 22 січня 2024 року вбачається, що 22 січня 2024 року на картковий рахунок № НОМЕР_2 перераховано 5 000 грн.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та надавши оцінку поданим доказам, суд виходить з наступного.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами за його користування

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом частини першої статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша та друга статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Частинами першою-четвертою статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом;

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За змістом статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частини сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною першою статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 7 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071св20), будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У справі, яка розглядається, суд встановив, що

-ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали договір про споживчий кредит №9025947 від 22 січня 2024 року у електронній формі за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора;

-вказане товариство перерахувало ОСОБА_1 на картковий рахунок № НОМЕР_1 5 000 грн, що підтверджується квитанцією № від 22 січня 2024 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18)).

25 вересня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» укладено договір факторингу № 25092024, згідно з яким право вимоги за договором про споживчий кредит № 9025947 від 22 січня 2024 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП».

Правомірність набуття ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» права грошової вимоги за договором про споживчій кредит відповідач в ході судового розгляду не спростував.

Частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першої, четвертої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилом статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Надавши оцінку зібраним у справі доказам, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 332 грн та заборгованості за процентами за його користування у розмірі 9 884,65 грн, що у загальному розмірі складає 13 216,65 грн.

Розмір та порядок розрахунку вказаних складових боргу ОСОБА_1 не спростувала.

Щодо вирішення позовних вимог стягнення комісії

Відповідно до частини третьої статті 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до частин першої-третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

На підставі частини шостої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені в договорі про споживчий кредит та/або не враховані в розрахунку денної та орієнтовної річної процентної ставки, що зазначені в договорі про споживчий кредит, крім платежів за споживчим кредитом, які не включаються до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом у випадках, передбачених цим Законом.

Кредитодавцю та новому кредитору забороняється вимагати сплати будь-яких платежів, не зазначених у договорі про споживчий кредит та/або не врахованих у розрахунку денної процентної ставки, що зазначена в договорі про споживчий кредит.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 9 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, процентів за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року

в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року

в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року

в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року

в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19

(провадження № 61-18751св21) зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

На підставі пункту 1.5.1 договору про споживчий кредит 22 січня 2024 року № 9025947 фінансовою установою встановлена комісія за надання кредиту у розмірі 850 грн.

Отже, пункт 1.5.1 договору про споживчий кредит від 22 січня 2024 року № 9025947, укладеного ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , не містить зазначення переліку банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитора.

За таких обставин положення договору про споживчий кредит щодо сплату позичальником на користь банку комісії за надання кредиту (пункт 1.5.1 договору) є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в сумі 850 грн необґрунтованою.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 13 216,65 грн (3 332 грн тіло кредиту + 9 884,65 грн), що становить 93,95% від розміру заборгованості, пред`явленому цим позовом до стягнення (14 066,65 грн).

Враховуючи, що позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» задоволено на 93,95%, розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню на користь цього товариства за рахунок ОСОБА_1 складає 2 275,84 грн (2 422,40 грн (судового збору, сплаченого за подання позову) * 93,95%).

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу підтверджується:

договором № 2 про надання правової допомоги від 15 листопада 2024 року, укладеним ТОВ «ЕЛ.ЕН.ГРУП» (як клієнт) та адвокатом Боденко А.А., відповідно до якого адвокат бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором;

підготовкою позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , що становить 7 000 грн.

Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 не подавала.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» задоволено на 93,95 % розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню на користь цього товариства за рахунок ОСОБА_1 складає 6 576,50 грн (7 000 грн * 93,95%).

Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 275,84 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6576,50 грн.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» заборгованість за договором про споживчий кредит № 9025947 від 22 січня 2024 року у розмірі 13 216,65 грн (тринадцять тисяч двісті шістнадцять гривень шістдесят п`ять копійок).

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» у задоволенні позову про стягнення із ОСОБА_1 комісії за надання кредиту у розмірі 850 грн (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» 2 275,84 грн (дві тисячі двісті сімдесят п`ять гривень вісімдесят чотири копійки) у відшкодування витрат зі сплати судового збору та 6 576,50 грн (шість тисяч п`ятсот сімдесят шість гривень п`ятдесят копійок) на відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу, а всього 8 852,34 грн (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят дві гривні тридцять чотири копійки).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 21 січня 2026 року.

Відомості про учасників справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЛ.ЕН.ГРУП» (місцезнаходження: 01001, місто Київ, вулиця М. Грушевського, 10, )

Відповідач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Марина СМИК