КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/19595/25

номер провадження: 22-ц/824/1349/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» - адвоката Приходька Анатолія Сергійовича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року у складі судді Волошина В.О., у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати, три відсотки річних та пеню,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» (далі - ТОВ «КК «Статус») звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КК «Статус» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 73 509 грн 71 коп., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 5 372 грн 34 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 1 259 грн 04 коп., пеню у розмірі 5 344 грн 50 коп., а всього на загальну суму 95 485 грн 59 коп.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року у видачі судового наказу за заявою ТОВ «КК «Статус» відмовлено.

Цією ж ухвалою судді роз`яснено, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п.3-6 ч.1 ст.165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ТОВ «КК «Статус» - адвокат Приходько А.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення суддею норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ч.2 ст.19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Тобто законодавець виокремлює три форми цивільного провадження, з яких позовне провадження окремо розділяє на загальне і спрощене. Відповідно, наказне провадження не тотожне спрощеному провадженню, яке є різновидом саме позовного провадження, а не наказного. Вказує, що такий висновок також підтверджується і положеннями ч. 2 ст. 161 ЦПК України, згідно з якою особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір. Тому вважає хибним висновок судді першої інстанції про обмеження суми стягнення за судовим наказом ціною позову у розмірі тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб як для спрощеного провадження (малозначних справ).

Зазначає, що, дійсно, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (ч.3 ст.19 ЦПК України), однак цивільне процесуальне законодавство не містить визначення «сум незначного розміру» та є оціночним поняттям, а ст.ст. 160-161, 163 ЦПК України не обмежують суму стягнення за судовим наказом, крім випадків, передбачених п.7 ч. 1 ст.161 ЦПК України.

Вказує, що вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу міститься у ч. 1 ст. 165 ЦПК України. Проте, постановляючи оскаржувану ухвалу, суддя першої інстанції не звернув увагу, що така підстава для відмови у видачі судового наказу як перевищення порогу допустимої ціни позову для малозначних справ у наведеній статті відсутня.

За таких обставин вважає, що суддя першої інстанції дійшов хибного висновку про відмову у видачі судового наказу.

Боржник ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2025 року ТОВ «КК «Статус» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КК «Статус» заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 73 509 грн 71 коп., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 5 372 грн 34 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 1 259 грн 04 коп., пеню у розмірі 5 344 грн 50 коп., а всього на загальну суму 95 485 грн 59 коп.

Відповідно до положень ч.ч.2-4 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з ч.5 ст.19 ЦПК України, умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

У відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Порядок розгляду справ в порядку наказного провадження визначено у Розділі II «Наказне провадження».

Так, згідно з положеннями ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно з ч.2 ст.161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суддя першої інстанції керувався ч.3 ст.19, п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України й виходив із того, що заявник просить у порядку наказного провадження стягнути суму, загальний розмір якої становить 95 485 грн 59 коп., що на час вирішення заяви перевищує поріг допустимої ціни позову для малозначних справ (90 840 грн 00 коп.), а тому вказаний вище розмір (95 485 грн 59 коп.) не можна віднести до грошових сум незначного розміру, для стягнення яких ЦПК України призначено інститут наказного провадження. За таких обставин суддя першої інстанції виснував, що заявлена до стягнення сума боргу не є незначною, а відтак наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судді першої інстанції.

Зі змісту заяви вбачається, що ТОВ «КК «Статус» просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 73 509 грн 71 коп., інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 5 372 грн 34 коп., три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 1 259 грн 04 коп., пеню у розмірі 5 344 грн 50 коп., а всього на загальну суму 95 485 грн 59 коп.

Наказне провадження є особливим спрощеним видом провадження у цивільному судочинстві, спрямованим на прискорене надання судового захисту прав особи, які оцінюються як безспірні, шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без проведення судового засідання та без здійснення виклику заявника (стягувача) і боржника.

За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу (ч.2 ст. 167 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Системний аналіз наведених вище положень цивільного процесуального законодавства дає підстави стверджувати, що категорія «незначний розмір» (вжита у ч.3 ст.19 ЦПК України для наказного провадження) не може перевищувати межі категорії «малозначна справа» (вжитої у ч.6 ст.19 ЦПК України для спрощеного позовного провадження).

Так, Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року №3831-IX на виконання Рішення Конституційного Суду України 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023 внесено зміни до п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України, якими імперативно встановлено, що малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до ст.7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028 грн 00 коп. Отже, поріг малозначності становить 90 840 грн 00 коп. (3 028,00 ? 30).

Заявником пред`явлено вимогу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 95 485 грн 59 коп., що перевищує законодавчо встановлений поріг малозначності (90 840 грн 00 коп.) і не може вважатись сумою незначного розміру.

За наслідками системного текстуального аналізу вказаних вище норм процесуального закону колегія суддів приходить до висновку, що грошові суми незначного розміру, що підлягають стягненню в порядку наказного провадження, мають бути очевидно меншими, ніж ціна позову у малозначних справах, що визначені для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, що встановлення грошових критеріїв для спрощених процедур має ґрунтуватися на принципі домірності.

У цивільному судочинстві позовне провадження (загальне або спрощене) та наказне провадження здійснюється за різними правилами. І якщо в позовному провадженні суд має дискрецію щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження як з повідомленням, так і без повідомлення її учасників, із застосуванням принципу змагальності сторін, то у наказному провадженні може лише видати судовий наказ або відмовити у його видачі, постановивши відповідну ухвалу.

Колегія суддів вважає, що розгляд справ зі значною ціною позову у спрощених процедурах (до яких належить і наказне провадження) звужує обсяг процесуальних прав особи та гарантій захисту. Грошова сума у розмірі 95 485 грн 59 коп. є істотною для майнового стану пересічного споживача комунальних послуг. Розгляд вимоги такого розміру в порядку наказного провадження, тобто без виклику сторін, без проведення судового засідання та без заслуховування доводів боржника до моменту ухвалення рішення - становить надмірний тягар для боржника і не відповідає легітимній меті спрощення судочинства, визначеній Конституційним Судом України.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що положення ст.ст. 160-161, 163 ЦПК України не обмежують суму стягнення за судовим наказом, то колегія суддів їх відхиляє, виходячи з такого.

Так, ст.19 ЦПК України є загальною нормою, яка визначає юрисдикцію та форми судочинства, й імперативно обмежує наказне провадження справами «незначного розміру», а ст.161 ЦПК України є спеціальною нормою, яка визначає перелік вимог, та не може суперечити фундаментальному критерію «незначності», визначеному у ст.19 ЦПК України.

Відсутність прямого грошового ліміту у п.3 ч.1 ст.161 ЦПК України не означає дозволу на стягнення будь-яких сум, а має тлумачитися крізь призму загальних засад цивільного судочинства (верховенства права та пропорційності), а також з урахуванням бланкетного і відсилочного характеру структури норм у ЦПК України.

Оскільки сума заявленої вимоги становить 95 485 грн 59 коп., що перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то дана справа не є справою незначного розміру в розумінні ч.3 ст.19 ЦПК України. Розгляд такої вимоги в процедурі наказного провадження, яка передбачає спрощену форму доказування та відсутність змагальності сторін на етапі видачі судового рішення, порушує баланс між інтересами стягувача щодо швидкого стягнення боргу та правом боржника на справедливий судовий розгляд (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що всупереч доводів апеляційної скарги, суддя першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу за заявою ТОВ «КК «Статус» відповідно до ч.3 ст.19, п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України, оскільки заявлена ТОВ «КК «Статус» вимога про стягнення з ОСОБА_1 на свою користь заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 95 485 грн 59 коп., не підлягає розгляду в порядку наказного провадження. Зазначене не позбавляє заявника права звернутися з такою самою вимогою в порядку позовного провадження.

Доводи апеляційної скарги цих висновків судді не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції є законною і обґрунтованою, суддею правильно застосовані норми чинного цивільного процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судді не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» - адвоката Приходька Анатолія Сергійовича залишити без задоволення.

Ухвалу судді Шевченківського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: