Справа № 331/5815/25
Провадження № 2/331/745/2026
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

08 січня 2026 року місто Запоріжжя

Суддя Олександрівського районного суду міста Запоріжжя Яцун О.О., розглянувши матеріали позовної ОСОБА_1 до Бердянської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Олександрівського районного суду міста Запоріжжя через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою до Бердянської міської ради про визнання права власності, в якій просить суд визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на: 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 кв.м, яка набута ним на підставі договору міни, посвідченого 13.03.2002 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Порохнею О.В., реєстровий номер 961; 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 кв.м., у порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2025 року дану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.

Так, вказану позовну заяву подано до суду з порушенням вимог п. 3) ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до якого, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до п. 9) ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Вартість майна це грошова сума, за яку це майно може бути придбане у даній місцевості. Тягар доказування вартості майна несе позивач. В якості доказу вартості майна суду можуть бути подані звіт про оцінку майна, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно з визначеною у них дійсною вартістю майна, а також дійсна вартість майна може підтверджуватись висновком суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» (№ 2658-ІІІ) звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Механізм проведення оцінки нерухомого та рухомого майна для цілей обчислення судового збору та інших обов`язкових платежів визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» № 358 від 21 серпня 2014 року.

У відповідності до п.п. 1) пункту 1) вказаної вище постанови, оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства (далі - оподаткування), є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав.

У позовній заяві ціна позову зазначена у розмірі 19 852,00 грн., яка вказана у пункті 2 договору міни від 13.03.2002 року щодо вартості спірної квартири. Однак, позивачу необхідно зазначити ціну позову з урахуванням дійсної вартості майна на час звернення до суду з вказаним позовом, право власності на яке останній просить визнати за ним, і доплатити судовий збір за позовну вимогу майнового характеру відповідно до реальної ціни позову та надати суду оригінали документів, що підтверджують сплату судового збору.

Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб в розрахунку на місяць в розмірі, зокрема, з 01 січня 3028,00 грн.

Отже, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 1211 грн. 20 коп. та не більше 15 140 грн. 00 коп.

При цьому, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовною заявою через підсистему «Електронний суд», то за правилами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, при зверненні до суду з позовною заявою позивач повинний був сплатити судовий збір, виходячи із реальної ціни позову.

Крім того, вказану позовну заяву подано до суду без дотримання вимог пункту 5) частини 3 статті 175 ЦПК України, яким встановлено, що позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, у позовній заяві щодо обставин, які унеможливили реєстрацію права власності на належну позивачеві 1/2 частки в квартирі, вказано, що 08.07.2025 року він зробив запит на отримання відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до інформації із зазначеного реєстру, відомості відносно ОСОБА_1 відсутні. У подальшому позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про внесення запису про його право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та додав до заяви усі наявні у нього копії документів, оскільки оригінали лишилися на тимчасово окупованій території. Однак, 04.09.2025 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Карлівської міської ради Полтавської області Лисиця І.О. прийняв рішення № 80673356 про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Отже, щодо вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частини спірної квартири,яка набута ним на підставі договору міни, вбачається, що фактично спір виник з приводу рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно № 80673356 від 04.09.2025 року, яким відмовлено позивачу у проведенні реєстраційних дій, який має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Так, у постанові від 18.12.2019 року у справі № 922/3659/18 Верховний Суд дійшов висновку, що предметом перевірки в цій справі є правомірність прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про відмову в державній реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем. Таким чином, з огляду на суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у цій справі, спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень. За таких обставин, цей спір не має ознак приватно-правового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, позивачу необхідно було належним чином викласти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, зазначені вище обставини перешкоджали відкриттю провадження у цивільній справі.

Вищевказану ухвалу суду від 07 жовтня 2025 року було направлено позивачу до його електронного кабінету. Відповідно до довідки про доставку електронного документу, позивач отримав вказану вище ухвалу суду 24 грудня 2025 року.

Відповідно до п. 2) ч. 6 ст. 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

08 січня 2026 року, на виконання вимог ухвали Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 07 жовтня 2025 року, позивачем ОСОБА_1 було подано до суду через підсистему «Електронний суд» заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач надав додаткові пояснення.

Разом з тим, позивачем так і не було виконано вимоги, визначені пунктом 9) ч. 1 ст. 176 ЦПК України, відповідно до якого ціна позову визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.

Станом на 08 січня 2026 року за даними автоматизованої системи Олександрівського районного суду міста Запоріжжя, від позивача додатково заяв про усунення недоліків позовної заяви не надходило, а тому наявні підстави для повернення позовної заяви.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За правилами ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З огляду на викладене та враховуючи те, що позовна заява подана без додержання вимог передбачених ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зазначені в ухвалі суду недоліки позовної заяви позивачем не усунуто, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачеві.

Відповідно до положень частин 5, 6 статті 185 ЦПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків. Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

За змістом частини 7 статті 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення позовної заяви відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 352-354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бердянської міської ради про визнання права власності, визнати неподаною та повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя О.О. Яцун