Ухвала

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 753/9288/24

провадження № 61-942ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року у складі судді: Колесника О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П., у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення зі службового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У 2021 році ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернулася з позовом до ОСОБА_1 , ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Позов мотивований тим, що гуртожиток поліпшеного планування № НОМЕР_2 (літера А) по АДРЕСА_1 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності державі в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України. Даний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, які проходять військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та не забезпечені житлом.

Відповідно до витягу з протоколу № 39 спільного рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30 грудня 2009 року до списків на отримання службового житла були зараховані генерал-майор ОСОБА_5 , його дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_6 , донька ОСОБА_7 та мати дружини ОСОБА_8 .

Згідно протоколу № 54 спільного рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 березня 2013 року генерал-майору ОСОБА_5 та його родині була надана відомча житлова площа за адресою: АДРЕСА_2 . В подальшому між позивачем і ОСОБА_5 були укладені договори щодо проживання і оплати житлово-комунальних послуг.

Як стало пізніше відомо позивачу генерал-майор ОСОБА_5 в період проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав дві квартири в м. Чернівці, одна з яких була приватизована тещею генерал-майора ОСОБА_5 і матір`ю відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 .

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 був забезпечений житлом, тому члени його родини - дружина ОСОБА_1 , донька ОСОБА_6 , донька ОСОБА_7 підлягають виселенню з вказаного гуртожитка без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що:

ОСОБА_1 має пільги за соціальною ознакою як вдова ветерана військової служби, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

правомірність і законність заселення відповідачів до вказаного службового помешкання учасники справи не оскаржували. відповідачі по справі мають єдине житло - це кв. АДРЕСА_3

оскільки відповідач ОСОБА_1 має стаж військової служби в лавах Збройних Сил України понад 20 років, є членом сім`ї (дружиною) померлого працівника (військовослужбовця) ОСОБА_5 , якому було надано службове жиле приміщення, має пільги за соціальною ознакою як вдова ветерана військової служби і учасника бойових дій, тому вона разом зі своїми дітьми, відповідачами по справі, які є сім`єю військовослужбовців в розумінні статті 125 ЖК України, не підлягають виселенню з вказаного гуртожитку згідно статей 132; 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, на чому наполягав представник позивача у судовому засіданні. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 20 січня 2026 року через підсистему Електронний суд подала дві касаційні скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу на новий розгляд.

Касаційні скарги мотивовано тим, що:

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

суди першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази, а саме - поверхово з`ясували обставини, що мають значення для справи та містяться у цих доказах;

суд першої інстанції не з`ясував природу правовідносин, які виникли між сторонами, що призвело до неправильної правової оцінки зібраних у справі, зокрема: ОСОБА_5 було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік у зв`язку з відсутністю підстав, визначених статтею 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з тим, що він був забезпечений постійною чотирикімнатною квартирою у м. Чернівці; ОСОБА_5 отримав дві квартири в м. Чернівцях під час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_3 ; своєму відзиві на позовну заяву представник відповідачки адвокат Самольотов І. І. згадує про однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та якою ОСОБА_5 користувався під час проходження служби, а потім здав повністю квартирній службі в/ч НОМЕР_3 ; суд першої інстанції проігнорував, що мати дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_8 оформила у власність шляхом приватизації кв. АДРЕСА_5 . Суди першої та апеляційної інстанції все одно не дослідив цей факт та не перевірив наведені позивачем обставини та не встановив безпідставного посилання судом першої інстанції на положення частини першої статті 125 ЖК України при мотивуванні своїх висновків в оскаржуваному рішенні суду;

враховуючи вищенаведений прецедент з оформленням ОСОБА_5 у власність на матір своєї дружини подарованої йому квартири АДРЕСА_6 , суди першої та апеляційної інстанції безпідставно не дослідили, що кв. АДРЕСА_7 могла бути так само оформлена у власність на когось з родичів ОСОБА_5 та в подальшому перепроданою;

суди першої та апеляційної інстанцій проігнорували, що відповідно до витягу з послужного списку генерал-майора ОСОБА_5 від 25 грудня 2014 року він не проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 . Відповідачка також не проходила військову службу в військовій частині НОМЕР_1 . Оскільки відповідачі не є та не були військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 , вони взагалі не мали права забезпечуватися жилим приміщенням за рахунок даної військової частини;

відповідачі не підпадають під дію обмежень, передбачених положеннями статтями 125 ЖК України та положеннями пункту 23 Розділу 23 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МВС України від 18 січня 2021 року № 26;

службовим житловим приміщенням зараз безпідставно користуються діти (Відповідачі 2-3) померлого ОСОБА_5 , які не є та не були військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 ;

суди першої та апеляційної інстанцій поверхово з`ясували обставини, що мають значення для справи, не зазначили своїх висновків про те, які обставини, що є предметом доказування у справі, визнаються судами встановленими, не навели мотивованої оцінки кожного аргументу позивача, зазначеного в позовній заяві, відповіді на відзив, в апеляційній скарзі та в інших поданих позивачем процесуальних документах, а тому оскаржені рішення є необґрунтованими, ухваленими з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягають скасуванню.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про виселення зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційні скарги подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ( ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення зі службового приміщення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков