Провадження № 2/752/2154/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого- судді -Машкевич К.В. , за участю секретаря - Ковальської К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Установи « 28 Управління начальника робіт» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 334 525, 93 грн матеріальної шкоди в порядку регресу.

Посилається в позові на те, що наказом т.в.о. начальника Установи ОСОБА_1 №5 від 19 січня 2018 року було звільнено ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року даний наказ визнано неправомірним та скасовано.

Стягнуто з Установи 9 505, 20 грн за листками непрацездатності, 112 889, 70 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 000, 00 грн в відшкодування моральної шкоди та 7 684, 00 грн судового збору.

Наказом №3 від 19 січня 2018 року, підписаним т.в.о. начальника Установи ОСОБА_1., звільнено ОСОБА_3 .

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 01 жовтня 2019 року, зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, даний наказ було скасовано.

Стягнуто з Установи 200 865, 20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4 110, 60 грн та 2 155, 18 грн судового збору.

Загальна сума, стягнута з Установи, становить 334 525, 93 грн та є шкодою, завданою Установі з вини відповідача.

Виходячи з цього, вини відповідача, як посадової особи в незаконному звільненні, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 18 липня 2025 року та відповідно до статті 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 24 липня 2025 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження в справі, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до статті 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для подання відзиву.

Конверт з документами, які направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача, повернувся до суду в зв`язку з відсутністю адресата.

Відповідно до статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з частиною 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Велика Палата Верховного Суду в п.п.78 -82 постанови від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21) зазначила, зокрема, що необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права).

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права.

За таких підстав суд вважає за необхідне в порядку аналогії закону застосувати норму статей 128,130, 131 ЦПК України, які регулюють порядок вручення судових повісток.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Виходячи з цього, суд вважає відповідача обізнаним про наявність спору в провадженні суду та його предмет.

Крім того, оголошення про наявність справи в провадженні суду та її предмет 11 серпня 2025 року було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України.

Станом на день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

З урахуванням цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач перебував на посаді тимчасово виконуючого обов`язки начальника Установи «28 Управління начальника робіт».

Вказана інформація підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Наказом №5 від 19 січня 2018 року за підписом т.в.о. начальника Установи ОСОБА_1 було звільнено ОСОБА_2 з посади заступника начальника Установи у зв`язку з втратою довіри з боку власника або уповноваженого ним органу на підставі пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року даний наказ визнано неправомірним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Установи «28 Управління начальника робіт».

Стягнуто з Установи «28 Управління начальника робіт» 9 505, 20 грн за листками непрацездатності, 112 889, 70 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3 000, 00 грн в відшкожування моральної шкоди та 7 684, 00 грн судового збору.

Крім того, наказом №3 від 19 січня 2018 року, підписаним т.в.о. начальника Установи ОСОБА_1., звільнено ОСОБА_3 з посади майстра будівельно-монтажної дільниці №6 за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 01 жовтня 2019 року, зміненим постановою Миклаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, даний наказ було скасовано.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді майстра будівельно-монтажної дільниці №6 Установи.

Стягнуто з Установи на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 200 865, 20 грн без врахування податків та зборів, 2 000, 00 грн витрат на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору.

( а.с.5 - 25 )

Відповідно до частини 4 статті 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

При цьому позов може бути пред`явлено як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом.

За змістом статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

В пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року « Про пратику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленнуму Верховного Суду України №14 від 02 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми

вини.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постановах від 23 березня 2021 року в справі № 910/3191/20 та від 24 жовтня 2024 року в справі № 752/8103/13-ц, суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими

Згідно з частиною 3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Приведені позивачем твердження в частині ухвалених судом рішень та розміру стягнутих судом коштів перевірена судом через Єдиний державний реєстр судових рішень.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факт незаконного звільнення працівників, приведених у позові, встановлені судами та свідчать про вину особи, яка була уповноважена на видання наказів про звільнення.

Таким чином відповідач, як службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Про те, що службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалося в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах від 30 червня 2021 року у справі № 766/13189/20 та від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20 зазначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Згідно з частиною 3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочинається з дня проведення підприємством належних виплат незаконно звільненому працівнику і саме з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Це відповідає позиці Верховного Суду в постановах від 11 жовтня 2023 року в справі № 158/2727/20 та від 30 червня 2021 року в справі № 766/13189/20.

Звертаючись до суду, позивач посилається на сам факт стягнення судом коштів на користь незаконно звільнених працівників, які вважає збитками, завданими з вини відповідача, як службової особи.

При цьому будь-яких доказів виплати даних коштів при зверненні до суду не надав.

Зазначаючи про виявлення факту заподіяння шкоди в результаті кадрового аудиту в травні-червні 2025 року, позивачем не зазначено, це був виявлений факт наявності рішень суду про стягнення коштів чи їх виплату підприємством незаконно звільненим працівника.

Сам документ про виявлення даного факту до суду також не надано.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З урахуванням викладеного, одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, суд не знаходить підстав для задоволення позову в зв`язку з його недоведеністю.

Керуючись статтями 134, 136, 233, 237 КЗпП України, статтями 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 263 - 266, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові Установи «28 Управління начальника робіт» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя: К.В.Машкевич