ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 760/25019/21

провадження № 61-11613св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом - Яковенко Ольгою Миколаївною, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь: заборгованість за договором позики в розмірі 3 302 000,00 грн; 3% річних в розмірі - 341 960,54 грн; неустойку за затримку виконання зобов`язання в розмірі 10 000 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 вересня 2017 року між ним та відповідачами укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав у позику останнім грошові кошти в розмірі 4 485 728,00 грн із визначенням еквіваленту в іноземній валюті станом на день підписання договору 170 560 дол. США, із обов`язковим поверненням їх у строк до 14 вересня 2018 року. Однак, взяті на себе зобов`язання позичальники не виконали та у визначений термін кошти не повернули в повному обсязі. Указував, що залишок несплаченого боргу становить 82 550,00 дол. США.

Позивач зазначав, що у зв`язку із простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання, слід стягнути з останніх у порядку статті 625 ЦК України 3% річних, а також відповідно до умов договору 3% неустойки за затримку повернення боргу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2017 року, з урахуванням 3% річних та 3% неустойки, в сумі 6 945 960,54 грн та 5 788,50 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачі не виконали своє зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернули взяті в борг кошти у визначений строк, місцевий суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 3 302 000,00 грн. Оскільки відповідачі прострочили виконання зобов`язання по поверненню позики, місцевий суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3% річних в розмірі 341 060,54 грн є правомірною. Також суд вважав за можливе зменшити розмір неустойки до розміру основного боргу в розмірі 3 302 000,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності в цивільному судочинстві.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - Яковенко О. М. , задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 3 302 000,00 грн, 3% річних в розмірі 341 417,00 грн, неустойку в розмірі 341 417,75 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки відповідачі не виконали свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернули взяті в борг кошти у визначений строк, апеляційний суд вважав, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 3 302 000,00 грн.

З відповідачів на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 341 417,75 грн за період з 14 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року (включно), оскільки неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Апеляційний суд також погодився з висновками суду першої інстанції про те, що неустойка, яка передбачена умовами договору позики в розмірі 124 815 600,00 грн більше ніж у 35 разів перевищує розмір збитків, тому не може вважатися таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Разом із тим, апеляційний суд вважав вірним зменшити розмір неустойки до розміру 3% річних - 341 417,75 грн, що відповідатиме принципу пропорційності в цивільному судочинстві.

Також апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції стягнув заборгованість з відповідачів на користь позивача в рівних частинах, чим вийшов за межі позовних вимог та не врахував, що позика бралася обома відповідачами та на час отримання позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (пункт 10 договору позики).

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційних скарг

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, у якій просить зазначену постанову в частині стягнення неустойки (пені) в розмірі 341 417,75 грн скасувати, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року в частині стягнення 3 302 000,00 грн в якості неустойки (пені) залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 922/2141/21, від 04 лютого 2020 року у справі № 918/116/19, від 26 травня 2020 року у справі № 918/289/19, від 02 березня 2023 року у справі № 905/1409/21, від 28 травня 2020 року у справі № 355/680/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 754/136/16, від 29 вересня 2021 року у справі № 756/1853/15, від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16, від 22 грудня 2021 року у справі № 757/47199/18, від 29 червня 2023 року у справі № 922/999/22, від 23 серпня 2023 року у справі № 910/6234/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У серпні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Яковенко О. М. звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 27 000,00 дол. США.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 46/14523/15-ц, у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 04 жовтня 2019 року у справі № 915/880/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 912/48/19, від 18 вересня 2019 року у справі № 908/1379/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, а саме справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Яковенко О. М., подала до Верховного Суду відзив а касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить відмовити в задоволенні цієї касаційної скарги. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи. Зазначає, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу № 760/25019/21 з Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 13 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та відповідачами був укладений нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 6779, згідно умов якого позикодавець передав позичальникам, а позичальники отримали від позикодавця грошові кошти в сумі 4 485 728,00 грн, що еквівалентно 170 560,00 дол. США (згідно курсу продажу дол. США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» на день підписання даного договору), які позичальники зобов`язуються повернути позикодавцю в строк, визначений цим договором, у грошовій одиниці - гривні, в сумі, яка має становити еквівалент 170 560,00 дол. США за курсом продажу дол. США, який буде встановлений ПАТ «ПриватБанк» на момент повернення боргу.

У пункті 2 вказаного договору сторони зазначили, що передачу грошей було здійснено до підписання даного договору. Позичальники, своїм підписом під цим договором підтверджують факт одержання від позикодавця грошей в сумі 4 485 728 грн, що еквівалентно 170 560,00 дол. США (згідно курсу продажів США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» на день підписання даного договору).

Пунктом 3 договору встановлено, що суму грошових коштів, передбачену пунктом 1 даного договору без нарахування відсотків від суми позики, позичальники зобов`язуються повернути позикодавцеві до 14 вересня 2018 року включно в порядку та на умовах, передбачених цим договором. За згодою сторін цей термін може бути продовжено, про що сторони укладають та нотаріально посвідчують договір про внесення змін до даного договору. У разі порушення позичальниками терміну повернення боргу у повному обсязі або його частини, за кожен день прострочення позичальники сплачують позикодавцю грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а також неустойку в розмірі 3% за кожен день прострочення від несплаченої суми.

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 договору позики сторони домовились про те, що повернення вказаної суми позики має здійснюватися щомісячними рівними платежами у розмірі 88 894 грн, що буде еквівалентом на день такого розрахунку згідно курсу продажу дол. США, встановленого ПАТ «ПриватБанк» становити 3 380,00 дол. США не пізніше 13 числа кожного місяця шляхом перерахування коштів готівкою у межах м. Києва, що буде підтверджуватися нотаріально посвідченою заявою.

Згідно з пунктом 11 договору після повернення боргу позикодавець зобов`язується зробити та підписати відповідну заяву про повернення боргу та передати позичальникам свій примірник цього договору.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказував на те, що відповідачі не виконали свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі, не повернули взяті в борг кошти у визначений строк, а тому наявні підстави для солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 3 302 000,00 грн; 3% річних в розмірі 341 960,54 грн; неустойки за затримку виконання зобов`язання в розмірі 10 000 000,00 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

Вирішуючи справу, апеляційний суд встановив, що відповідачі зобов`язання за договором позики не виконали у повному обсязі, кошти позивачу не повернули.

Оскільки позичальники умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконали, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про стягнення позики в судовому порядку в розмірі 3 302 000,00 грн, з урахуванням вже сплачених відповідачами платежів на повернення позики.

Рішення апеляційного суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування в цій частині немає.

В частині доводів касаційної скарги щодо відсутності правових підстав для нарахування трьох процентів річних на підставі положень статті 625 ЦК України та неустойки за договором, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Схожий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що передбачені пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підстави звільнення позичальника від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення, у разі прострочення у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, не стосуються сум, які підлягають нарахуванню на підставі статті 625 ЦК України.

Звільнення позичальника від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, передбачене положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та стосується лише періоду дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення.

У справі, яка переглядається в касаційному порядку, апеляційним судом три проценти річних правильно нараховані на підставі статті 625 ЦК України за період з 14 вересня 2018 року по 23 лютого 2022 року (включно) в розмірі 341 417,75 грн.

Рішення апеляційного суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, немає.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Норма частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Суд врахував, що частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, надає суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Апеляційний суд, застосувавши норму частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір неустойки, який значно перевищує розмір збитків, до 341 417,75 грн.

Установлено, що позивач (позикодавець) просив стягнути з позичальника пеню за час прострочення повернення позики у тому числі і за період дії карантину встановленого Постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19 та військового стану на території України.

Вирішуючи спір в частині позовної вимоги про стягнення неустойки, апеляційний суд не врахував, що законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункти 15, 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Проте, суд касаційної інстанції погоджується із розміром стягнутої неустойки за період з 14 вересня 2018 року по 12 березня 2020 року (пункт 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України), оскільки стягнутий судом розмір відповідає умовам договору, періоду, за який стягується та правилам статті 551 ЦК України щодо її зменшення.

Тому рішення апеляційного суду належить змінити в частині мотивів підстав для часткового задоволення позову про стягнення неустойки.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про його неповідомлення про розгляд справи в апеляційному суді, з огляду на наступне.

Згідно пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою в день поставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) та від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18).

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 належним чином був повідомлений про судове засідання, призначене апеляційним судом на 16 липня 2024 року, в якому було прийнято оскаржену ним постанову, тому що судова повістка, направлена йому, повернулася до суду апеляційної інстанції із аналогічною відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята з частково неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, постанова апеляційного суду - в частині стягнення боргу за договором позики та 3% річних - залишенню без змін, а в частині стягнення неустойки - зміні.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2024 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження закінчено, тому, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом - Яковенко Ольгою Миколаївною та касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та 3% річних - залишити без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення неустойки за договором - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов