ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 761/20939/24

провадження № 61-4824св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейтарське» на постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст заяви

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Рейтарське» (далі - ТОВ «Рейтарське») виконувати (здійснювати, проводити) будь-які роботи, які передбачають пошкодження, руйнування (як повністю, так і частково) чи знищення майнового комплексу, загальною площею 3 690,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 як носій української національної пам`яті та мешканець територіальної громади м. Києва має намір звернутися до суду з позовом до ТОВ «Рейтарське» про зобов`язання вчинити дії щодо відновлення та відновити частину об`єкта культурної спадщини місцевого значення, а саме - Будинку Київського повітового земства, в якому з 1917 року до 1918 року проживав і працював відомий український громадсько-політичний державний діяч і письменник Шаповал М. Ю. (1882-1936 рр.), на АДРЕСА_1 , вид об`єкта культурної спадщини: пам`ятка історії.

Наказом від 06 червня 2011 року № 416/0/16-11 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятку історії протиправно внесено лише частину Будинку Київського повітового земства, а саме - літ. А, тоді як, зокрема, літ. А' Будинку Київського повітового земства визнано такою, що не підлягає занесенню до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. З 2011 року літ. А' Будинку Київського повітового земства була позбавлена державної охорони як пам`ятка історії. У травні 2023 року ТОВ «Рейтарське» розпочало роботи з демонтажу (фактично - з наміром знищення) частини Будинку Київського повітового земства, а саме - літ. А' на АДРЕСА_1 . Вказаний наказ, на думку заявника, є нікчемним з моменту його видачі, на підставі якого літ. А' Будинку Київського повітового земства була позбавлена державної охорони як пам`ятка історії, а ТОВ «Рейтарське» в свою чергу здійснювало та продовжує здійснювати будівельні роботи по знищенню цієї Пам`ятки.

Заявник вважав, що дії ТОВ «Рейтарське» необхідно характеризувати як пошкодження об`єкта культурної спадщини - пам`ятки місцевого значення Будинку Київського повітового земства, якій, у свою чергу, загрожує небезпека руйнування чи знищення. Лише відновлення частини Будинку Київського повітового земства, а саме - літ. А' згідно з новим проєктом реставрації, який враховуватиме наявність у Будинку Київського повітового земства статусу пам`ятки історії згідно з рішенням від 04 серпня 1980 року № 1102, дозволить відновити право заявника на збереження національної, культурної самобутності, права брати участь у культурному житті суспільства, втішатися мистецтвом. За відсутності вжитих заходів забезпечення позову ТОВ «Рейтарське» може безперешкодно продовжувати виконувати (здійснювати, проводити) роботи щодо літ. А' Будинку Київського повітового земства, що призведуть до вилучення Будинку Київського повітового земства з Державного реєстру нерухомих пам`яток України у зв`язку з його руйнуванням та втратою ним предмета охорони, та неможливості занесення Будинку Київського повітового земства до Державного реєстру нерухомих пам`яток України та визнання його пам`яткою історії.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 06 червня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала суду обґрунтована тим, що до заяви про забезпечення позову не надано доказів проживання заявника на території м. Києва, тобто не доведено порушення прав саме заявника проведенням робіт за адресою: АДРЕСА_1 . Суд взяв до уваги, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності ТОВ «Рейтарське», обставин можливого ухилення відповідача від виконання судового рішення заявник не довів. Крім того, за умовами частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнив.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року скасував, ухвалив нове рішення про задоволення заяви.

Заборонив ТОВ «Рейтарське» виконувати (здійснювати, проводити) будь-які роботи, які передбачають пошкодження, руйнування (як повністю, так і частково) чи знищення майнового комплексу, загальною площею 3 690,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції помилково досліджував питання щодо доведеності порушеного права ОСОБА_1 під час вирішення питання про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, про вжиття яких просив заявник не забороняє володіти, користуватися та розпоряджатися майновим комплексом, а лише тимчасово обмежує ТОВ «Рейтарське» у виконанні (здійсненні, проведенні) робіт, тобто не обмежує ТОВ «Рейтарське» як власника майнового комплексу.

Заборона ТОВ «Рейтарське» виконувати (здійснювати, проводити) будь-які роботи, які передбачають пошкодження, руйнування чи знищення пам`ятки не є тотожною позовній вимозі, оскільки вжиття заходу забезпечення позову лише зупинить подальше навмисне пошкодження, руйнування чи знищення пам`ятки, проте не буде мати своїм наслідком вчинення дій щодо її відновлення в частині, в якій вона вже знищена.

Вжиття наведених заходів забезпечення позову спрямоване виключно на збереження існуючого становища, а тому заявлений захід забезпечення позову є співмірним.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2025 року ТОВ «Рейтарське» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Заявник зазначає, що ТОВ «Рейтарське» не руйнує і не знищує жодних пам`яток.

Пам`яткою архітектури є лише фасадний будинок літ. А, а будинок літ. А' та флігель літ. Б не є пам`ятками архітектури, що підтверджується постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 320/37554/23.

Крім того, заборона на проведення робіт - це втручання в господарську діяльність ТОВ «Рейтарське», через яку товариство несе збитки.

Також, з аналогічними позовними вимогами звертались інші особи до суду та Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 20 листопада 2024 року у справі № 761/4132/24 відмовив у задоволенні позову.

ТОВ «Рейтарське» має зобов`язання належним чином піклуватися про буд. № 37 літ. А, який є пам`яткою архітектури, утримувати його у належному стані, реставрувати його, а також може виникнути необхідність проведення робіт з консервації вказаного будинку, його збереження, які передбачають певні монтажні та демонтажні роботи, проте апеляційний суд заборонив виконувати такі роботи.

Разом з тим, ОСОБА_1 не довів порушення його прав проведенням робіт за вказаною адресою.

Обставин можливого ухилення відповідача від виконання судового рішення ОСОБА_1 також не довів.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Даниліва М. М. до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Зазначає, що встановлення наявності чи відсутності порушеного права здійснюється в межах розгляду судом спору по суті, а не в межах розгляду питання про вжиття або скасування заходів забезпечення позову.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 320/37554/23 не можуть містити преюдиційних фактів, що стосувалися б наявності чи відсутності у будівлі на вул. Рейтарській, 37 літ. А' статусу пам`ятки історії.

Суд апеляційної інстанції обрав найменш обтяжливий для відповідача захід забезпечення позову, який повністю не позбавляє ТОВ «Рейтарське» права володіння, користування чи розпорядження майновим комплексом. Суд максимально можливо конкретизував вид робіт у виконанні (здійсненні, проведенні) яких обмежується відповідач, які передбачають пошкодження, руйнування чи знищення майнового комплексу, що спростовує доводи касаційної скарги про невизначеність заходів забезпечення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду м. Києва.

21 травня 2025 року цивільна справа № 761/20939/24 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каїч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

[…] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду

з позовом про зобов`язання ТОВ «Рейтарське» відновити об`єкт культурної спадщини місцевого значення - літ. А Будинку Київського повітового земства, в якому з 1917 року до 1918 року проживав і працював відомий український громадсько-політичний державний діяч і письменник Шаповал М. Ю.

(1882-1936 рр.), вид об`єкта культурної спадщини: пам`ятка історії, на АДРЕСА_1 відповідно до технічних характеристик (у тому числі площі, поверховості) та до стану, який існував

на дату його набуття у власність ТОВ «Рейтарське».

Захід забезпечення позову, про вжиття якого просив заявник, не забороняє володіти, користуватися та розпоряджатися майновим комплексом, а лише тимчасово обмежує ТОВ «Рейтарське» у виконанні (здійсненні, проведенні) робіт, тобто не обмежує ТОВ «Рейтарське» як власника майнового комплексу.

Заборона ТОВ «Рейтарське» виконувати (здійснювати, проводити) будь-які роботи, які передбачають пошкодження, руйнування чи знищення пам`ятки не є тотожною позовній вимозі, оскільки вжиття заходу забезпечення позову лише зупинить подальше навмисне пошкодження, руйнування чи знищення пам`ятки, проте не буде мати своїм наслідком вчинення дій щодо її відновлення в частині, в якій вона вже знищена.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановивши, що між сторонами існує спір щодо зобов`язання вчинити певні дії стосовно Будинку Київського повітового земства на АДРЕСА_1 , оцінивши доводи сторін та надані ними докази, дійшов обґрунтованого висновку, що обраний заявником вид забезпечення позову, відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами та є наявні підстави для застосування таких заходів забезпечення позову.

Необхідність застосування цього заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення прав позивача.

Враховуючи вказані обставини, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 149, 150 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що заборона на проведення робіт - це втручання в господарську діяльність ТОВ «Рейтарське», через яку товариство несе збитки є необґрунтованими з огляду на таке.

Учасники справи не позбавлені можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.

Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ТОВ «Рейтарське» має зобов`язання належним чином піклуватися про буд. АДРЕСА_2 , який є пам`яткою архітектури, утримувати його у належному стані, реставрувати його, а також може виникнути необхідність проведення робіт з консервації вказаного будинку, його збереження, які передбачають певні монтажні та демонтажні роботи, проте апеляційний суд заборонив виконувати такі роботи, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції заборонив ТОВ «Рейтарське» виконувати (здійснювати, проводити) будь-які роботи, які передбачають саме пошкодження, руйнування (як повністю, так і частково) чи знищення вказаного майнового комплексу, а не щодо його відновлення чи збереження.

Доводи касаційної скарги про те, що: пам`яткою архітектури є лише фасадний будинок літ. А, а будинок літ. А' та флігель літ. Б не є пам`ятками архітектури, що підтверджується постановою Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 320/37554/23; з аналогічними позовними вимогами звертались інші особи до суду та Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 20 листопада 2024 року у справі № 761/4132/24 відмовив у задоволенні позову; ОСОБА_1 не довів порушення його прав проведенням робіт за вказаною адресою, є безпідставними, оскільки вказані доводи повинні досліджуватись судом під час розгляду спору по суті, а не під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Аргументи касаційної скарги про те, що обставин можливого ухилення відповідача від виконання судового рішення ОСОБА_1 не довів колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо зобов`язання вчинити певні дії стосовно Будинку Київського повітового земства на вул. Рейтарській, 37, м. Києваі обраний заявником вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейтарське» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров