ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/252/26 Справа № 188/1928/24 Суддя у 1-й інстанції - Місюра К. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №188/1928/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Місюри К.В., -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона в квітні 2017 року познайомилась із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким з 01 травня 2017 року почали проживати разом як дружина та чоловік, в її будинку без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що за час проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили разом весь свій вільний час, займалися благоустроєм будинку, але шлюб не реєстрували, так як в цьому не було потреби.

Зауважує, що у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України ОСОБА_2 було мобілізовано 25 лютого 2022 року, де він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Під час проходження військової служби ОСОБА_2 захворів на тяжке захворювання та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер в лікарні м. Дніпро.

Зазначає, що оскільки окрім заявниці у ОСОБА_2 інших близьких осіб не було, вона, як цивільна дружина має право на певні соціальні пільги, що і зумовило її звернутися до суду.

У зв`язку з чим, просить встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час виконання військового обов`язку при захисті Батьківщини в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, в період часу з 01 травня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року вимоги ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 01 травня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник Міністерства оборони України - адвокат Зінченко С.О. подав апеляційну скаргу, в якій вважає дане рішення необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Суд не в повній мірі встановив обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, порушив норми процесуального права, а отже рішення повинно бути скасоване.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до заяви ОСОБА_1 встановлення даного факту їй необхідно для отримання одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» в зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_2 .

Зазначає, що доказів відсутності інших осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги заявницею надано не було, коло цих осіб судом встановлено не було.

Вказує, що ключовою ознакою окремого провадження є безспірність. Відтак, у разі встановлення судом під час розгляду справи у порядку окремого провадження можливості виникнення, зміни або припинення, прав та обов`язків у будь-якої особи внаслідок підтвердження наявності такого юридичного факту, про який просить заявник, суд має залишити таку заяву без розгляду на підставі існування спору про право і роз`яснити учасникам справи, що вони мають право звернутися до суду на загальних підставах у порядку позовного провадження.

Тобто вбачається, що встановлення судом факту проживання однією сім`єю без шлюбу прямо пов`язано з подальшим вирішення спору про право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , що суперечить вимогам ч.4 ст.315 ЦПК України.

Звертає увагу, що відповідно ч.2 ст.21 Сімейного кодексу України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Не тільки спільне проживання є підставою для визнання членом сім`ї але й окрім іншого пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Посилаючись на ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зауважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Наданий заявницею акт депутата виборчого округу №5 Петропавлівської селищної ради, складений зі слів свідків, не є доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки не підтверджує факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Також зауважує, що надані додатково в судовому засідання спільні з загиблим фотографії, на яких вони проводили разом час у колі друзів, проте невідомо за яких обставин та коли фотографії зроблені. Інших доказів заявницею не надано.

З посиланням на практику Верховного суду, зазначає, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги, що заявниця не надала докази, що свідчать про спільне ведення господарства (спільна сплата рахунків, оформлення кредитів, докази про спільне придбання майна, квитанції, довідки про спільне проживання та ведення господарства тощо). Наявність лише документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, не є доказом перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах.

При цьому, як зазначила заявниця, поховання ОСОБА_2 здійснювалось «військоматом» (районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки).

Тобто, відповідно до вищенаведених правових позицій Верховного суду, надані заявницею докази не підтверджують факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Враховуючи зазначене, вважає, що заявницею не було надано достатніх доказів, на підставі яких суд міг встановити факт проживання заявниці з ОСОБА_2 як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків подружжя. Таким чином рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі, ухвалено на припущеннях, тому підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим просив, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області 15 квітня 2025 року у справі №188/1928/24 - скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволені заяви ОСОБА_1 відмовити.

Заявниця подала відзив на апеляційну скаргу, в якій вважає доводи скарги безпідставними, а рішення суду таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

На її переконання заперечення Міністерство оборони України не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки поховання її цивільного чоловіка ОСОБА_2 законодавчо покладено на районний центр комплектування та соціальної підтримки.

Більш того, сам ОСОБА_2 при мобілізації зазначив її дружною на випадок направлення відповідного сповіщення, що і сталось та підтверджується таким сповіщенням, надісланим на адресу їх спільного проживання де вона зазначена дружиною. Про даний факт представник заінтересованої особи не згадує.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Заявниця в судовому засіданні заперечувала проти доводів скарги, просила відмовити в її задоволені, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заінтересованої особи, заявниці, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно паспорту ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 10 травня 1994 року.

Відповідно до медичної документації на ім`я ОСОБА_2 адреса місця проживання останнього зазначена: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданих документів, поштова кореспонденція на ім`я ОСОБА_2 також надходила за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту від 08 серпня 2024 року, зі слів сусідів за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації місця проживання, постійно проживав ОСОБА_2 , 1970 року народження з 01 травня 2017 року до часу його мобілізації до Збройних Сил України 25 лютого 2022 року.

ОСОБА_1 , 1973 року народження, та ОСОБА_2 , 1970 року народження, проживали спільно однією сім`єю, вели спільне господарство, вирощували городину, домашню птицю, мали спільний бюджет, спільно придбавали речі необхідного вжитку для задоволення спільних потреб, спільно проводили вільний час з друзями, мали спільні права та обов`язки, і в подальшому після призову до лав ЗСУ ОСОБА_2 підтримував ОСОБА_1 матеріально до часу його смерті, приїздив у відпустку за місцем їхнього проживання.

В 2021 році ОСОБА_1 через проблеми зі здоров`ям звільнилася з роботи за наполяганням ОСОБА_2 та перебувала на його повному утриманні по день смерті. ОСОБА_1 постійно їздила до м. Дніпро, де перебував на лікуванні ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер в лікарні м. Дніпро. ОСОБА_1 поховала ОСОБА_2 на кладовищі в смт. Петропавлівка та отримала свідоцтво про його смерть, як єдина його рідня.

Відповідно до родинних фото, наданих заявником, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проводили разом час у колі друзів, як сімейна пара.

Відповідно до свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_2 від 14 вересня 2022 року, ОСОБА_2 , 1970 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Дніпро.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомив, що він є сусідом по городу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і проживає в тому ж селищі. Йому відомо про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 почали проживати разом по АДРЕСА_1 в будинку ОСОБА_4 з 2017 року. Постійно бачив їх разом в тому будинку та на городі, де вони займались домашніми справами та господарством. Після початку війни в 2022 році ОСОБА_5 пішов воювати, а у вересні 2022 року помер у лікарні.

Свідок ОСОБА_6 повідомила, що вона є сусідкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і проживає по АДРЕСА_2 . З 2017 року ОСОБА_5 почав проживати разом із ОСОБА_4 в її будинку по АДРЕСА_1 . В 2022 році ОСОБА_5 пішов до армії, де захворів і помер в лікарні в вересні 2022 року.

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 22.10.2025р. про витребування доказів, Першою Дніпровською нотаріальною конторою надано відповідь про те, що спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , заведено не було.

А згідно інформації Ц-міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Дніпрі шлюб завниці ОСОБА_1 (до укладення шлюбу ОСОБА_7 ) та ОСОБА_8 було розірвано на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 09.08.2012р.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 розірвано 27.10.2018р., про що здійснено актовий запис №22.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання заявниці ОСОБА_1 із ОСОБА_2 , як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу.

Оцінюючи покази свідків суд першої інстанції також зазначив, що кожен із допитаних свідків надав повні, точні та достовірні відомості про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як жінка та чоловік саме з 01 травня 2017 року по 05 вересня 2022 року, як зазначає заявниця в своїй заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із подружжя; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.

Надаючи оцінку сукупності доказів, які містяться у матеріалах справи, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2017 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 (до смерті ОСОБА_2 ) року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та проводили спільні витрати. При цьому в будь-якому іншому шлюбі вказані особи у цей період не перебували.

Даний факт підтверджується: копією паспорту ОСОБА_1 , з якого вбачається місце її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 10 травня 1994 року; медичною документації на ім`я ОСОБА_2 , де зазначена адреса місця його проживання також АДРЕСА_1 ; надходження поштової кореспонденції на ім`я ОСОБА_2 на зазначену вище адресу; копією спільних світлин; отримання заявницею документів про смерть ОСОБА_2 ; направлення заявниці на її адресу військовою частиною сповіщення про смерть останнього де вона зазначена дружиною; поясненнями в суді свідків.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16 (провадження № 14-446цс18)).

Доказів, які б спростовували обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю саме у вказаний період, відповідачем не надано.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заявницею надано достатні та достовірні докази на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений заявницею період, та наявності у цей період між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії", заява № 49684/99).

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог є необґрунтованими та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки його висновків та не тягнуть його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 немає.

Відповідно до ч. ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерство оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 14.01.2026 року.

Головуючий суддя О.В.Агєєв