ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року

м. Київ

справа № 463/2101/23

провадження № 61-6618св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Військово-медичний клінічний центр Західного регіону,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М. та Шеремети Н. О.,

касаційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року в складі судді Грицка Р. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М. та Шеремети Н. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (далі - ВМКЦ Західного регіону), третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що у липні 2017 року у неї з`явились періодичні болі у попереку зліва, після чого вона звернулась до урологічного відділення ВМКЦ Західного регіону, зокрема - до лікаря ОСОБА_2 . Надалі їй було діагностовано наявність каменю в органах сечоводу. За рекомендацією лікаря вона зробила всі необхідні обстеження і 29 вересня 2017 року їй було проведено оперативне втручання, під час якого лікуючим лікарем ОСОБА_2 допущено лікарську помилку, в результаті якої їй видалили лівий сечовід.

Надалі за її зверненням порушено кримінальне провадження за фактом неналежного виконання професійних обов`язків медичним працівником, в межах якого проведено дві судово-медичні експертизи, що підтверджують факт надання неналежної медичної допомоги та лікарської помилки.

Через вказану помилку вона вимушена все подальше життя носити катетер. Її фізичні здібності різко погіршились та відбулись зміни в її усталеному способі життя, вона вимушена докладати значні зусилля для його організації. Зважаючи на тривалість страждань, біль, який зазнала та зазнає у зв`язку із розірванням лівого сечоводу, а також неможливість вести нормальний спосіб життя, розмір моральної шкоди позивач оцінили у 3 000 000,00 грн.

ОСОБА_1 просила стягнути з ВМКЦ Західного регіону 3 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої її здоров`ю через розрив лівого сечоводу під час оперативного втручання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ВМКЦ Західного регіону на користь ОСОБА_1 70 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнено з ВМКЦ Західного регіону в дохід держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що наявність лікарської помилки, яка призвела до пошкодження лівого сечоводу, що стало підставою для його видалення, підтверджена даними двох експертиз, які суд вважав належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, адже експертизи хоч і проведені в межах кримінального провадження, але містять інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Крім того, ніщо не свідчить про те, експертні медичні висновки є неповними та не містять суттєвої інформації.

Сама по собі відсутність вироку у кримінальному провадженні за фактом неналежного надання медичної допомоги позивачу, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки особливості встановлення вини у деліктному правовідношенні не є тотожним встановленню вини у кримінальному провадженні, а наявність вини у деліктних правовідносинах презюмується.

Аргументи відповідача про порушення позивачем процедури отримання медичних послуг суд вважав неспроможними, оскільки такі обставини жодним чином не могли вплинути на результат надання медичних послуг. Крім того, не заслуговують на увагу доводи відповідача про ненадання експертними висновками ряду відповідей на поставлені ним питання, адже цими експертизами установлено наявність помилки, яка призвела до ятрогенного пошкодження сечоводу.

Ні відповідач, ні третя особа не надали суду жодних доказів про відсутність вини лікуючого лікаря, а тому вимогу про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вважав обґрунтованою, але її розмір завищеним.

Так, суд врахував необережну форму вини лікаря та обставини, за яких була допущена лікарська помилка - проведення лікування позивача. При цьому не має жодних доказів, що помилка допущена внаслідок грубого нехтування своїми посадовими обов`язками. Хоч і не повне, але позивачу було проведено відповідне обстеження, а вибір тактики надання медичної допомоги позивачу лікуючим лікарем, як про це зазначено у висновку комісійної судово-медичної експертизи № 237, був правильним.

Крім цього, внаслідок допущеної лікарської помилки не було порушено основних функцій життєво важливих органів організму позивача. Ніщо не свідчить про те, що видалення лівого сечоводу призвело до незворотніх негативних змін в організмі позивача, а згідно з висновками судових експертиз, існує варіант ушивання сечоводу кінець в кінець або кінець в бік на стегні. Отже, крім як уретерокутанеостомії, існують інші варіанти лікування позивача, не пов`язані з носінням катетера.

Таким чином, врахувавши серйозність порушення, особисті обставини позивача, за яких вона вимушена періодично переносити біль та незручності у зв`язку із заміною катетера, загальний контекст та ступінь ушкодження здоров`я, взявши до уваги глибину та тривалість моральних страждань внаслідок неналежного виконання лікарем професійних обов`язків, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути на користь позивача 70 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ВМКЦ Західного регіону залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 11 грудня 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що за загальним правилом вина при заподіянні шкоди презюмується і особа (відповідач) звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Проте висновки судово-медичних експертиз, які наявні у матеріалах справи, відповідачем не спростовані. Вказане дає підстави для висновку про те, що шкода позивачу завдана саме з вини відповідача й підлягає відшкодуванню саме ним.

Судом встановлено, що ще до початку лікування у ВМКЦ Західного регіону (у вересні 2017 року) була визнана особою з інвалідністю 3 групи у зв`язку з хворобою органів сечоводу. Ця обставина позивачем не заперечувалась і визнається.

Позивача було визнано особою з інвалідністю 2 групи вже після ухвалення судом оскаржуваного рішення, а саме 14 лютого 2025 року, з діагнозом «камені нирки».

Матеріали справи не містять доказів про причинно-наслідковий зв`язок між операцією, яку позивачу провів відповідач 27 вересня 2017 року (як особі з 3 групою інвалідності), та визнанням її 14 лютого 2025 року (через 7 з половиною років) особою з 2 групою інвалідності. Тому доводи позивача на стадії апеляційного розгляду справи з посиланням на встановлення їй 2 групи інвалідності до уваги не приймаються.

Висновки судово-медичних експертиз, які проведені в ході кримінального провадження, свідчать, що шкоду здоров`ю позивача було завдано в результаті надання їй медичної допомоги, яка не відповідала вимогам галузевих стандартів, та в результаті лікарської помилки, що виключає висновок про умисел зі сторони відповідача та його медичного персоналу (зокрема лікаря ОСОБА_2 ) у заподіянні їй такої шкоди. Тому апеляційний суд відхилив аргументи апеляційної скарги позивача про помилковість висновків суду першої інстанції про «необережну форму вини лікуючого лікаря», а також про відсутність доказів, «що помилка допущена внаслідок грубого нехтування своїми посадовими обов`язками».

За таких обставин апеляційний суд зробив висновок про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а тому відхилив відповідні доводи позивача про заниження такого розміру відшкодування шкоди.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У травні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що:

під час апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не звернув уваги на те, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи. Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок про залишення її апеляційної скарги без задоволення.

саме лікарем ВМКЦ Західного регіону під час проведення оперативного втручання їй було повністю розірвано лівий сечовід, а надалі його видалено. Тому твердження апеляційного суду про відсутність порушень основних функцій життєво важливих органів є безпідставним, адже позбавлення одного органу сечової системи призводить до дисбалансу всього організму. Крім того, життя без лівого сечоводу із катетером в нирці провокує в ній постійний інфекційний процес, який вимагає лікування антибіотикотерапією, сприяє появі в ній нових конкрементів (камінців), що в кінцевому результаті може призвести до втрати лівої нирки;

суд вказав, що крім як уретерокутанеосгомії існують інші варіанти лікування позивача, не пов`язані з носінням катетера. Дійсно такі варіанти лікування існують, але вони не можуть бути застосовані під час лікування позивача через розмір пошкодження (розірвання) сечоводу. Ці обставини суд апеляційної інстанції до уваги не взяв, тому відповідні висновки не в повній мірі узгоджуються з матеріалами справи;

суд безпідставно зазначив, що вона вважала помилковими висновки суду про «необережну форму вини лікуючого лікаря та обставини, при яких була допущена лікарська помилка - проведення лікування позивача»; відсутність доказів, «що помилка допущена внаслідок грубого нехтування своїми посадовими обов`язками». Її апеляційна скарга не ґрунтувалась на доводах щодо умисної форми вини лікуючого лікаря та помилковості висновків рішення суду першої інстанції про необережну форму вини лікуючого лікаря. Таким чином, суд апеляційної інстанції всупереч частині першій статті 367 ЦПК України переглянув рішення суду першої інстанції поза межами доводів та вимог її апеляційної скарги;

твердження суду апеляційної інстанції про те, що вона була визнана особою з інвалідністю 3 групи у зв`язку з хворобою органів сечоводу є безпідставним та таким, що не підтверджується жодним доказом. Вказівка суду на те, що наведена обставина позивачем не заперечується та визнається є хибною. Так, до 2017 року у позивача було два оперативні втручання, але вони не мали жодного відношення до сечовидільної системи. З 14 травня 2015 року позивачу встановлено інвалідність 3 групи (загальне захворювання). Водночас у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали суду можливість зробити висновок про визнання позивача особою з інвалідністю 3 групи саме через хворобу органів сечоводу. Більш того, відсутність проблем із сечовидільною системою позивача підтверджено протоколами УЗД, які знаходяться в матеріалах справи;

14 лютого 2025 року позивачу дійсно встановлено безстроково 2 групу інвалідності у зв`язку з вираженим порушенням здатності до самообслуговування і трудової діяльності. Діагноз - № 20.0-Камені нирки. Тому під час апеляційного розгляду вона заявляла клопотання про долучення нових доказів від 24 лютого 2025 року, а саме копії витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи та копії рекомендацій, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю. Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач повідомляла суд, що її медичні документи направлені на розгляд уповноваженому органу для встановлення інвалідності. Оскільки рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи було прийняте 14 лютого 2025 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі, то відповідні докази не були надані суду першої інстанції та не досліджувались ним. Вказане клопотання було розглянуте апеляційним судом, а подані докази долучені до матеріалів справи. Разом з цим апеляційний суд належним чином не дослідив зазначені докази, що призвело до формування судом помилкових висновків. На переконання позивача є підтвердженим причинно-наслідковий зв`язок між неналежним лікуванням у відповідача в 2017 році та визнанням її особою з 2 групою інвалідності 14 лютого 2025 року;

у справах з подібними правовідносинами (зокрема, № 686/6022/18 та № 755/2545/15-ц) суд визначав значно більший розмір відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому характер ушкоджень та тяжкість наслідків для здоров`я позивачів у вказаних справах є значно меншим порівняно із ситуацією у спірних правовідносинах, коли лікар відповідача повністю розірвав лівий сечовід, у зв`язку з чим його видалено та встановлено уретерокуганеостому з метою відведення сечі із лівої нирки, що спричиняє позивачу постійні моральні страждання.

У травні 2025 року ВМКЦ Західного регіону звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга ВМКЦ Західного регіону з урахуванням уточнення мотивована тим, що:

відповідно до наданої позивачем медичної інформації, долученої до позовної заяви, до проведення операції у ВМКЦ Західного регіону в ОСОБА_1 було ряд захворювань та проведено ряд оперативних втручань із 1992 до 2014 роки. У ВМКЦ Західного регіону за наявними доказами позивачу було проведене четверте оперативне втручання. Більш того, позивач до поступлення у Центр уже була визнана особою з інвалідністю 3 групи. Тому твердження позивача про те, що: «вона стала інвалідом в 53 роки», настання інвалідності внаслідок перебування у ВМКЦ Західного регіону, «до цього часу не мала жодних проблем із сечовидільною системою» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи;

у липні 2017 року зверталась із захворюванням сечовидільної системи до Львівської обласної клінічної лікарні, де не пройшла курс лікування, і як наслідок в серпні 2017 року звернулась до лікаря ОСОБА_2 . Лише у вересні 2017 року, після двох місяців з часу виявлення проблеми із сечовидільною системою та загострення захворювання, позивач погодилась на оперативне втручання. При цьому ОСОБА_1 не є військовослужбовцем Збройних Сил України, а тому не мала права на безкоштовне лікування у закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України. Проте 19 серпня 2017 року, поза встановленим порядком для прийому платних хворих у ВМКЦ Західного регіону, звернулась до лікаря урологічного відділення ОСОБА_2 . Разом з тим, отримавши план лікування та рекомендації лікарня, не приступила до лікування хвороби, а лише коли почалось загострення та піднялась температура, приблизно через 30-40 днів повторно звернулась за допомогою, безпосередньо до лікаря урологічного відділення ОСОБА_2 . З урахуванням ситуації, яка склалась із пацієнтом (невиконання попередніх рекомендацій, погіршення стану ОСОБА_1 ), лікар ОСОБА_2 призначив додаткове медикаментозне лікування із подальшою обов`язковою госпіталізацією. Таким чином, недотримання попередніх рекомендацій лікаря та зволікання позивача із дробленням каменю в сечоводі є однією з причин ускладнення стану здоров`я ОСОБА_1 ;

за зверненням позивача, 28 вересня 2018 року, відкрито кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002463 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 140 КК України (неналежне виконання професійних обов`язків медичним або фармацевтичним працівником). Позивача у цьому кримінальному провадження визнано потерпілою. Проте на час розгляду справи та ухвалення судових рішень досудове розслідування не завершено. Відсутні в матеріалах справи й інформація про винесення обвинувачення чи оголошення підозри працівнику (лікарю) ВМКЦ Західного регіону. Оскільки позивачем ініційовано питання стосовно наявності протиправної поведінки працівника та заподіяння значної шкоди здоров`ю позивачу, що відповідно до вимог КК України є кримінальним правопорушенням, то наявність вироку суду або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення є обов`язковим для встановлення вини працівника в цій справі. Враховуючи те, що кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 140 КК України, не завершено, винна особа не встановлена, підозра працівнику ВМКЦ Західного регіону не оголошена, то ухвалення рішення у цій справі до завершення кримінального провадження є передчасним;

надані до суду копії експертиз не можуть бути належними, достовірними та достатніми доказами, оскільки:

- оригінали експертиз, копії яких були долучені до матеріалів справи під час її розгляду, були доступні лише позивачу, ні суду, ні відповідачу, ні третій особі такі докази доступні не були, адже вони є частиною кримінального провадження та не можуть бути розголошені. Крім цього, спосіб отримання позивачем вище наведених копій експертиз також залишається невідомим;

- судово-медичні експертизи проведені в рамках кримінального провадження мають спрямування на встановлення суспільно-небезпечного діяння або бездіяльності, але ці експертизи не проводились об`єктивно за участю сторін, які беруть участь в цьому судовому процесі;

- суд відмовив третій особі у задоволені клопотання про витребування оригіналів судово-медичних експертиз та медичної документації ОСОБА_1 , незважаючи на те, що третя особа поставила під сумнів надані суду копії судово-медичних експертиз;

- надані суду копії судово-медичних експертиз не прошнуровані, не пронумеровані, не завірені належним чином (відсутній підпис, прізвище та ініціали особи, яка завіряє, відсутня дата), не можливо встановити належний порядок наданих аркушів. Тому можна припустити, що надані копії є вирваними з контексту чи надані не в повному обсязі;

безпідставним є висновок суду про те, що ні відповідач, ні третя особа не надали доказів про відсутність вини лікуючого лікаря, а тому вимога про відшкодування моральної шкоди суд є обґрунтованою, проте її розмір завищений. Оскільки ні відповідач, ні третя особа не мали об`єктивної можливості надати суду жодних доказів, адже історія хвороби ОСОБА_1 була вилучена 10 травня 2019 року слідчим на підставі ухвали слідчого суді про тимчасовий доступ, медичний паспорт ОСОБА_1 також відсутній у відповідача і третьої особи, матеріали кримінального провадження містять таємницю слідства, і не були надані ВМКЦ Західного регіону на письмовий запит. Тому надати суду будь-які докази про відсутність вини лікуючого лікаря у ВМКЦ Західного регіону і третьої особи не було жодної можливості. Фактично відповідач і третя особа під час розгляду справи перебували у явно не в кращому становищі щодо наданих позивачем доказів;

висновок комісійної судово-медичної експертизи від 27 лютого 2020 року № 237 надано неуповноваженим суб`єктом, адже Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» не є державною спеціалізованою установою. Водночас висновок судово-медичної експертизи від 22 вересня 2021 року № 376/21 хоча і наданий повноважним суб`єктом - Державною спеціалізованою установою «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», але сама експертиза проведена за матеріалами справи, зокрема і на підставі наданого неуповноваженого установою висновку комісійної судово-медичної експертизи від 27 лютого 2020 року № 237;

позивач не надала згоду на тимчасове вилучення оригіналів медичної документації на час проведення експертизи, яка визнана речовими доказами, а призначена судом експертиза не проведена. Отже, відмовивши у задоволені клопотання про витребування висновків експертів та не забезпечивши проведення експертизи згідно з ухвалою суду від 27 листопада 2023 року, суд безпідставно задовольнив позовні вимоги частково.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 463/2101/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2025 року в задоволенні клопотання ВМКЦ Західного регіону про звільнення від сплати судового збору відмовлено, касаційну скаргу ВМКЦ Західного регіону залишено без руху і надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року продовжено ВМКЦ Західного регіону строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У липні 2025 року матеріали справи № 463/2101/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року поновлено ВМКЦ Західного регіону строк на касаційне оскарження рішення Личаківського районного суду від 11 грудня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 червня 2025 року вказано, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року в справі № 686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року в справі № 752/21411/17, від 11 жовтня 2018 року в справі № 761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року в справі № 461/3675/17, від 03 квітня 2024 року в справі № 522/16529/20, від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц, від 04 листопада 2020 року в справі № 686/6022/18, від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц, від 30 листопада 2022 року в справі № 344/3764/21, від 03 липня 2023 року в справі № 523/10085/19, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року в справі № 3-51гс14; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги ВМКЦ Західного регіону містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 26 вересня 2017 року до 20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у ВМКЦ Західного регіону з хворобою органів сечоводу.

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 було проведено операцію, під час якої їй було пошкоджено лівий сечовід, внаслідок чого його було видалено.

28 вересня 2018 року за відповідною заявою позивача правоохоронні органи внесли відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002463 по факту неналежного надання медичної допомоги позивачу. Станом на час розгляду справи досудове розслідування тривало, кінцеве рішення не прийнято, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Під час проведення вказаного кримінального провадження було проведено ряд судово-медичних експертиз.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 27 лютого 2020 року № 237 ОСОБА_1 після спільного огляду начальником клініки урології та гінекології ВМКЦ Західного регіону, начальником урологічного відділення та лікуючим лікарем було призначено протизапальну, антибактеріальну терапію і загальне клінічне обстеження. Призначене обстеження не у повному об`ємі відповідає галузевому стандарту МОЗ України «Протокол ведення хворих. Сечокам`яна хвороба № 20-23. Камені сечоводу №20.1», а саме: не було виконано повного рентгенологічного дослідження верхніх сечовивідних шляхів; екскреторна (видільна) урографія з використанням рентгенконтрастних речових та посів сечі на стерильність та чутливість до антибіотиків. Вибір тактики надання медичної допомоги ОСОБА_1 лікуючим лікарем був правильним, відповідно до сучасних існуючих методів лікування даного захворювання. Однак, під час проведення операції лікарем була допущена технічна помилка, а саме при спробі видалення конкременту було пошкоджено лівий сечовід, що вимагало подальшого накладення нирково-сечовідної-шкірної стоми. Не виключено, що перед проведенням оперативного втручання при повноцінному обстеженні хворої відповідно до галузевих стандартів МОЗ України «Протокол ведення хворих. Сечокам`яна хвороба № 20-23. Камені сечоводу № 20.1», можна було б вибрати іншу тактику оперативного втручання видалення каменя без ятрогенного пошкодження сечоводу. Перед операцією лікуючому лікарю необхідно було виконати хворій ОСОБА_1 контрольну внурішньовенну урограму (рентгензнімок сечовидільної системи з контрастом), з метою визначення локалізації каменя сечоводу та функціонального стану нирок, чого зроблено не було.

Іншим висновком судово-медичної експертизи від 22 вересня 2021 року № 376/21 фактично підтверджено висновки попередньої експертизи про те, що надання медичної допомоги ОСОБА_1 не відповідало вимогам галузевого стандарту МОЗ України «Протокол ведення хворих. Сечокам`яна хвороба № 20-23. Камені сечоводу № 20.1». Крім цього вказано, що ятрогенні ушкодження сечоводу, як правило, виникають при недооцінці стану сечовивідних шляхів та за технічних помилок хірургів в ході проведення операції. Не виключено, що у даному випадку виконання досліджень щодо встановлення точної локалізації, розміру та щільності кокремента, наявність гіпоплазії, пролежнів та ін. могли б запобігти ятрогенному ушкодженню лівого сечоводу ОСОБА_1 . Діагноз «Гіпоплазія сечоводу» супроводжується гіпоплазією відповідної нирки та, як правило, діагностується в дитячому віці і проявляється порушенням функції сечовивідної системи. Отже, вказаний діагноз, вперше виявлений у пацієнтки віком 54 роки, є вкрай малоймовірним. Відведення сечі можливе методом уретерокутанеостомії або нефростомії. Окрім цього, існує варіант виконання ушивання сечоводу кінець в кінець або кінець в бік стегна.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція, яка, як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Стаття 2 Конвенції передбачає, що право кожного на життя охороняється законом, а згідно зі статтею 13 - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних i оздоровчо-профiлактичних програм.

Держава створює умови для ефективного i доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних i комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безкоштовно; існуюча мережа таких закладів не може бути скорочена. Держава сприяє розвиткові лікувальних закладів ycix форм власності.

Згідно зі статтями 6, 42, 78, 80 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медико-санітарну допомогу. Медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичні працівники зобов`язані сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу. Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка стосується порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичних працівників, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта.

Отже, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника.

Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 455/1076/16-ц, вказано, що «тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості».

Для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини. При цьому, у деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема, стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам. Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника (див. постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц та від 04 листопада 2020 року в справі № 686/6022/18).

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 вказано, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Можливість використання висновків експерта, виконаних у кримінальному провадженні, як доказів (одного з доказів), підтверджено Верховним Судом у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц, від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18 зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 465/2710/20 (провадження № 61-3659св24) зазначено, що висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.

Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди (див. постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17, від 27 лютого 2019 року в справі № 755/2545/15-ц).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, з урахуванням принципу розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. При цьому вказане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін (див. постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 344/3764/21 та від 03 липня 2023 року у справі № 523/10085/19).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом про стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 зазначала, що під час оперативного втручання лікарем ОСОБА_2 допущено лікарську помилку, в результаті якої їй видалили лівий сечовід. Надалі за її зверненням порушено кримінальне провадження за фактом неналежного виконання професійних обов`язків медичним працівником, в межах якого проведено дві судово-медичні експертизи, що, на її переконання, підтверджують факт надання неналежної медичної допомоги та лікарської помилки. Через вказану помилку її фізичні здібності різко погіршились та відбулись зміни в її усталеному способі життя, вона вимушена докладати значні зусилля для його організації. Зважаючи на тривалість страждань, біль, який зазнала та зазнає у зв`язку із розірванням лівого сечоводу, а також неможливість вести нормальний спосіб життя, розмір моральної шкоди позивач оцінила у 3 000 000,00 грн, які просила стягнути із ВМКЦ Західного регіону;

суди встановили, що:

- 27 вересня 2017 року позивачу було проведено операцію у ВМКЦ Західного регіону, під час якої їй було пошкоджено лівий сечовід, внаслідок чого його було видалено;

- 28 вересня 2018 року за заявою позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002463 внесено відомості по факту неналежного надання медичної допомоги позивачці. Станом на час розгляду справи досудове розслідування триває, кінцеве рішення не прийняте, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення;

- під час проведення зазначено кримінального провадження було проведено ряд судово-медичних експертиз, за результатами яких надано висновки, зокрема: висновком комісійної судово-медичної експертизи від 27 лютого 2020 року № 237 та висновок судово-медичної експертизи від 22 вересня 2021 року № 376/21;

суди обґрунтовано вважали, що висновки судово-медичних експертиз, які наявні у матеріалах справи, достовірно свідчать, що погіршення стану здоров`я позивача сталося в результаті надання їй медичної допомоги, яка не відповідала вимогам галузевих стандартів, та в результаті лікарської помилки. Висновки судово-медичних експертиз відповідачем належним чином не спростовані. Тому суди зробили правильний висновок, що шкода позивачу завдана саме з вини відповідача;

врахувавши допущені порушень, особисті обставини позивача, за яких вона вимушена періодично переносити біль та незручності у зв`язку із заміною катетера, загальний контекст та ступінь ушкодження здоров`я, взявши до уваги глибину та тривалість моральних страждань внаслідок неналежного виконання лікарем професійних обов`язків, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи ОСОБА_1 про те, що існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між неналежним лікуванням у відповідача в 2017 році та визнанням її особою з 2 групою інвалідності 14 лютого 2025 року, що проігнорував суд апеляційної інстанції, є безпідставними. Апеляційний суд мотивовано зазначив, що операцію позивачу проведено лікарем відповідача 27 вересня 2017 року, а особою з інвалідністю 2 групи її визнано 14 лютого 2025 року, тобто через сім з половиною років.

Доводи відповідача про те, що суд не забезпечив проведення експертизи та не зобов`язав позивача надати медичні документинеобґрунтовані.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

04 жовтня 2023 року третя особа ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням за підписом представника Керода Р., в якому просив повернутися до стадії підготовчого провадження та розглянути клопотання про витребування у слідчого управління ГУ Національної поліції у Львівській області договору про поступлення до стаціонарного лікування в урологічне відділення Яговки Л. М., історії хвороби № 2197 ОСОБА_1 та журналу записів оперативних втручань, що міститься в матеріалах кримінального провадження, клопотання про призначення судово- медичної експертизи (т.1 а. с. 215-217);

ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2023 року клопотання представника третьої особи ОСОБА_2 - адвоката Керода Р. П. задоволено. Призначенои у справі за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, судово-медичну експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», попереджено їх про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за статтями 384, 385 КК України (т. 2 а. с. 38-39);

постановою Львівського апеляційного суду від 26 лютого 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2023 року змінено в частині визначення експертної установи для проведення експертизи. Проведення експертизи доручено експертам Державної спеціалізованої установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», попереджено їх про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за статтями 384, 385 КК України (т. 2 а. с. 93-97);

листом від 01 серпня 2024 року № 1544/3 Державна спеціалізована установа «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» повернула на адресу суду матеріали справи без проведення експертизи з огляду на те, що необхідні матеріали для проведення експертизи не надані (т. 2 а. с. 124).

За таких обставин відповідач не надав суду докази на підтвердження заперечень проти позову, клопотання про витребування доказів чи проведення експертизи не заявляв, тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним процесуальних дій.

Крім того, помилковим є посилання відповідача на те, що надані до суду копії експертиз не можуть бути належними, достовірними та достатніми доказами.

Висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Водночас отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Інші доводи касаційних скарг переважно зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)). Тому посилання позивача на порушення апеляційним судом частини першої статті 367 ЦПК України щодо меж апеляційного перегляду, а також зазначення обставин, які вона ніби визнавала (визнання її раніше особою з інвалідністю 3 групи у зв`язку з хворобою органів сечоводу), не може бути підставою для скасування законної та обґрунтованої постанови суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційні скарги ОСОБА_1 та ВМКЦ Західного регіону слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Західного регіону залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 грудня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат