УХВАЛА

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 332/5739/23

провадження № 61-515ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про усунення перешкоди у користуванні власністю та виселення із буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Заводський районний суд міста Запоріжжя рішенням від 24 квітня 2025 року позовні вимоги задовольнив.

Усунув перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю та виселив із буд. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі по 1 073,60 грн з кожного.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2025 року прийняв відмову ОСОБА_1 від позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 24 квітня 2025 року у цій справі в частині вирішення вимог позову до відповідача ОСОБА_3 визнав нечинним, провадження у справі в цій частині закрив.

Запорізький апеляційний суд постановою від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 24 квітня 2025 року у цій справі скасував, ухвалив нову постанову, якою позов залишив без задоволення.

12 січня 2026 року ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що 12/25 частки домоволодіння за адресою: буд. АДРЕСА_1 належали ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на домоволодіння, який виданий Запорізьким міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27 листопада 1996 року, зареєстрований в орендному підприємстві «Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації» 21 травня 2009 року на підставі витягу № 22794384 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний № 25466217.

13/25 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належали ОСОБА_1 , з них: 31/100 часток домоволодіння за цією адресою належало їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25 листопада 2008 року за реєстровим № 1-2794 та 21/100 часток домоволодіння на підставі свідоцтва № НОМЕР_2 про право особистої власності на домоволодіння, яке видане міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27 листопада 1996 року, зареєстроване орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 27 листопада 1996 року в реєстровій книзі № 85 за реєстровим номером № 13105.

05 серпня 2009 року ОСОБА_5 подарував належні йому 12/25 частки будинку садибного типу (домоволодіння) за адресою: АДРЕСА_1 матері позивача ОСОБА_1 , відповідно договору дарування частини домоволодіння від 05 серпня 2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л. Б., зареєстрований в реєстрі за № 1004. Відповідно абзацу другого пункту 5 договору 12/25 частин домоволодіння, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передані, щодо них відсутні судові спори. Особи, котрі проживають (або) зареєстровані у вказаній частині домоволодіння на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з частини домоволодіння. Внаслідок дарування 12/25 частин домоволодіння не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх та малолітніх дітей, що підтверджується відсутністю їх реєстрації в домовій книзі, виданій Заводським РВ УМВС України в Запорізькій області 07 липня 2005 року. Відповідно пункту 7 договору дарування 12/25 частини домоволодіння вчиняється за згодою дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Ніколаєвською Л. Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 05 серпня 2009 року за реєстровим № 1003, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

06 вересня 2023 року укладений договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв в дар будинок садибного типу (домоволодіння) АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 3388.

Відповідно листа Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району Запорізької міської ради від 22 травня 2023 року № 04-25/2-71 ОСОБА_6 знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника ОСОБА_1 , згідно з пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Згідно із листом Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району Запорізької міської ради від 22 травня 2023 року № 04-25/2-71 ОСОБА_7 знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника ОСОБА_1 , згідно з пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Відповідач ОСОБА_2 02 серпня 1975 року зареєструвала з ОСОБА_5 шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 .

Відповідно до відомостей домової книги ОСОБА_2 проживала за адресою: буд. АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_5 та двома синами ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , тобто вселилася у спірний будинок у якості члена сім`ї власника та була зареєстрована за вказаною адресою з 18 листопада 1981 року.

Відповідачі станом на дату розгляду справи продовжують проживати та користуються частиною домоволодіння АДРЕСА_1 . Домовленості між сторонами щодо займаного приміщення та користування ним на платній чи безоплатній основі відсутні. Сторони не є членами родини.

За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19 та від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21).

Згідно зі статтею 7 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно із частиною першою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї співвласника домоволодіння - свого чоловіка. Проживає у буд. АДРЕСА_1 постійно протягом більше ніж 40 років, іншого житла для проживання не має.

Отже, суд апеляційної інстанції врахував, що задоволення позовних вимог призведе до порушення права відповідача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції, адже доказів того, що відповідач має інше житло, суду не надано.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров