УХВАЛА

16 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/8519/24

провадження № 61-14924ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя

особа: Шевченківська районна адміністрації Львівської міської ради,

про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні дитини, зобов`язання повернути дитину батькові та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_2 , у якому просив:

- визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, його батьком за адресою:

АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у проживанні з дитиною,

у її вихованні, утримані дитини та спілкуванні з нею;

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у проживанні з дитиною,

її вихованні, утриманні та спілкуванні з дитиною та зобов`язати відповідачку повернути дитину батькові;

- стягувати з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини

в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення із заявою до досягнення дитиною повноліття.

Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 14 квітня 2025 року виділив

у самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 15 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зобов`язання не чинити перешкоди у проживанні, вихованні, спілкуванні

з дитиною, зобов`язання усунути перешкоди у вихованні, утриманні, спілкуванні

з дитиною, повернення дитини батькові направив за підсудністю в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом

до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею, як матір`ю дитини.

Разом із зустрічним позовом ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення зустрічного позову шляхом встановлення їй зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щотижня у вихідні

дні: з 10 год. кожної першої суботи до 20 год. кожної першої неділі та з 10 год. кожної третьої суботи до 20 год. кожної третьої неділі за місцем її перебування чи місцем перебування дитини до закінчення розгляду справи судом.

Заява мотивована тим, що між сторонами був укладений шлюб, який у подальшому розірваний рішенням суду. Під час шлюбу у них народився ІНФОРМАЦІЯ_2 син - ОСОБА_5 .

Заявник вказала на те, що до серпня 2024 року дитина проживала разом з нею

в м. Тернополі та перебувала на її повному утриманні, однак відповідач під приводом побачитись з сином, за допомогою свого батька ОСОБА_6 , застосовуючи насильство, забрали дитину від матері і повезли у невідомому напрямку.

На даний час заявниця повністю обмежена у спілкуванні з дитиною, не має можливості вільно брати участь у побаченні з дитиною та її вихованні.

Зазначила, що впродовж розгляду даної справи у суді вона не матиме контакту

із своїм сином, що може спричинити шкоду інтересам як дитини, так і матері.

Вважає, що зустрічі матері з дитиною за місцем фактичного проживання дитини

у м. Тернополі чи у м. Львові у зазначені періоди часу будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам

як матері, так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку, якщо позов буде задоволено.

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалою від 10 липня 2025 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 можливість безперешкодно спілкуватися, бачитися та спільно проводити час з малолітнім сином

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вихідні дні з 10 год. кожної першої суботи місяця до 20 год. кожної першої неділі місяця та з 10 год. кожної третьої суботи місяця до 20 год. кожної третьої неділі місяця за місцем перебування ОСОБА_2 чи місцем перебування дитини до набрання рішенням у справі законної сили.

27 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Винниченко М. П., через підсистему «Електронний суд» надіслав

до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Оскаржену постанову Тернопільський апеляційний суд ухвалив 21 жовтня

2025 року, повний текст постанови складено 27 жовтня 2025 року, отже останнім днем для подання касаційної скарги на вказане судове рішення було 26 листопада 2025 року (середа). Касаційну скаргу до Верховного Суду надіслано 27 листопада 2025 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення.

Верховний Суд ухвалою від 08 грудня 2025 року вказану касаційну скаргу залишив без руху та встановив заявнику строк для усунення її недоліків.

02 січня 2026 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Винниченко М. П., через підсистему «Електронний суд» надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

На виконання вимог ухвали суду від 08 грудня 2025 року представник

ОСОБА_1 - адвокат Винниченко М. П. через систему «Електронний суд» надіслав клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року,

яке мотивовано тим, що оскаржені судові рішення заявник не отримував, дізнався про їх існування від свого адвоката.

А тому заявник вважає, що існують поважні причини пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення та просить його поновити. Також заявник просить врахувати відпустки та вихідні дні адвоката, що також впливає на строки касаційного оскарження.

Відповідно до положень статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку

на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів

з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску

з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Проаналізувавши наведені заявником обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність вказаних обставин дає підстави для поновлення строку

на касаційне оскарження судового рішення на підставі частини третьої

статті 390 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий

за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача,

за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник

із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини (постанова Верховного Суду від 05 лютого

2025 року в справі № 369/12078/21).

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку

між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема,

чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення

в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених

чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,

що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними

чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування,

які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьої статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини,

яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків

є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо

від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною

та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право

на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні

і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування

не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно

в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту

з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України).

Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини,

яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків,

коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року

(заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив,

що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі

в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини

є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі,

що не є неблагонадійним.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей особисто з їх матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити

або взагалі відгородити дітей від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада

2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дітей проживає від них окремо, також має право на особисте спілкування з дітьми,

а батько не має права перешкоджати такому спілкуванню та участі матері

у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається в якнайкращих їх інтересах.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути

до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Хант проти України» («HANT v. UKRAINЕ»), № 31111/04, § 54).

Суть висновків ЄСПЛ у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, зокрема за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Конвенції - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова

не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ

до дитини явно суперечить її інтересам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі

№ 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист

або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову,

суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення,

а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо під час його застосування забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача

без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року в справі № 490/1087/21 вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано

на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з одним із батьків повинно переважати

над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей.

Зустрічі одним із батьків з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 01 жовтня 2025 року у справі № 531/1420/21.

Також Верховний Суд наголосив, що підстави для забезпечення позову

є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням

та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що той із батьків, який на час вирішення спору між батьками проживає окремо

від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а інший з батьків не має права перешкоджати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається в якнайкращих інтересах дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається,

суд апеляційної інстанції, правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те,

що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей

з матір`ю.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 04 квітня

2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею,

а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суди установили, що на вирішенні в Тернопільському міськрайонному суді перебуває спір між матір`ю - ОСОБА_2 та батьком - ОСОБА_1 щодо місця проживання малолітньої дитини.

На виконання ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду

від 08 листопада 2024 року внесено відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0002574 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України, стосовно викрадення ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_5 .

До суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат

Винниченко П. М. подав акт № 1 від 28 серпня 2024 року, який виданий ОСББ «Варшавська 35А», згідно якого вбачається, що зі слів та свідчень сусідів за адресою АДРЕСА_1 дійсно проживають ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами існує спір про місце проживання дитини, мати дитини проживає окремо, однак також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні і таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини

та відбувається саме в інтересах дитини.

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 (провадження № 61-7628св22) вказано, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити

або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада

2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного

з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (див. постанови Верховного Суду від 18 листопада

2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі

№ 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі

№ 467/403/22).

Суди установили, що між сторонами дійсно існує спір з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

який на момент звернення з позовом до суду проживає разом з батьком.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається

як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 зазначила, що відповідач самовільно, без її згоди як матері дитини забрав малолітнього сина та відмовляється їй повертати. Вона зверталася до поліції, про що надала суду копію листа від заступника начальника поліції майора поліції Вербовського М. та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань

№ 0002574, згідно яких вбачається, що 08 листопада 2024 року

до Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області надійшла ухвала слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

Грицай К. М. № 607/23772/24 із зобов`язанням внести відомості до ЄРДР за скаргою ОСОБА_7 (сестри ОСОБА_2 ), з приводу викрадення ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, з висновоком якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову зробив правильний висновок, що зустрічі матері з малолітньою дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини, з таким висновком погоджується

і колегія суддів та вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту

з малолітньою дитиною з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

При цьому заявлений вид забезпечення позову є співмірним заходом забезпечення заявленого позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Враховуючи викладене, з урахуванням предмета позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суди дійшли обґрунтованого висновку про вжиття заходів забезпечення позову, вид забезпечення позову, який застосований судом, є співмірним заявленим позовним вимогам.

Оскільки заходи забезпечення згідно зі статтею 158 ЦПК України носять тимчасовий характер, а також можуть змінюватися відповідно до статті 156 ЦПК України, то їх запровадження не означає імперативну реалізацію без врахування об`єктивних обставин, зокрема, реальних результатів відповідного спілкування дитини з матір`ю з метою встановлення емоційного контакту та покращення психоемоційного характеру їх відносин. Отже, за наявності ознак невідповідності застосованого заходу забезпечення позову інтересам дитини він може бути змінений або скасований.

Позбавлення ж матері будь-якої можливості контактувати з її дитиною виключає

за своєю суттю будь-які шанси на відновлення належного емоційного контакту

між ними, покращення психоемоційного характеру їх відносин.

Разом з тим, здоровий психоемоційний характер стосунків дитини з обома батьками, незалежно від їх сімейного статусу та місця проживання, емоційний контакт з обома батьками відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при постановленні оскаржених судових рішень, були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права і незгоди

із судовими рішеннями, додаткового правового аналізу не потребують, висновків судів не спростовують та на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження,

якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2025 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 липня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Шевченківська районна адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у вихованні дитини, зобов`язання повернути дитину батькові

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров