КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/2595/24 Головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
Провадження № 22-ц/824/1362/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 02 серпня 2023 року він здійснив переказ грошових коштів на банківську карту ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_1 в сумі 9 045,23 грн із призначенням платежу - переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією № 58СС-7Р1М-М364-Т10В від 02 серпня 2023 року.

Грошовий переказ на ім`я відповідача був здійснений помилково, між сторонами немає жодних договірних відносин, предметом яких є гроші, тому зазначені вище кошти отримані відповідачем без достатніх правових підстав.

Проте відповідач добровільно не повертає безпідставно отримані кошти, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права та на підставі положень статті 1212 ЦК України просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 9 045,23 грнта судові витрати у розмірі 1 211,20 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9 045,23 грн та судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстава, на якій відповідач отримав на свою банківську картку від позивача 9 045,23 грн, відсутня, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу зазначені грошові кошти як такі, що набуті ним без достатньої правової підстави.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи йнеправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ОСОБА_2 мав сплатити за юридичні послуги ТОВ «Амадео Право» 9 000,00 грн відповідно до умов договору № про надання юридичних послуг від 02 серпня 2023 року. Однак на той момент у нього не було готівки в достатній кількості, а банківський термінал не працював. Позивачу було запропоновано перерахувати грошові кошти на особистий рахунок юриста компанії - ОСОБА_1 , який після цього внесе готівку у касу. Позивач погодився і перерахував грошові кошти відповідачу за надання юридичних послуг, а останній зняв кошти з банківської картки тавніс готівку до каси ТОВ «Амадео Право», що підтверджується прибутковим касовим ордером № 1 від 03 серпня 2023 року.

Юридичні послуги були надані позивачу в повному обсязі, про що свідчить підписаний ним акт приймання-передачі від 10 серпня 2023 року. Позивач в жодному разі не міг випадково перерахувати грошові кошти на банківський рахунок відповідача, він цілком і повністю усвідомлював, що сплачує за надання юридичних послуг відповідно до умов укладеного договору з ТОВ «Амадео Право». Позивач не вказав, за які конкретно послуги відповідача ним були сплачені грошові кошти та чому він взагалі перевів ці кошти, обмежившись лише фактом такого переказу.

Відповідач звертає увагу, що це не був випадковий переказ, адже позивач знав, за що сплачує грошові кошти, а тому вони не підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 02 серпня 2023 року ОСОБА_2 здійснив переказ грошових коштів на банківську карту ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» за № НОМЕР_1 в сумі 9 045,23 грн із призначенням платежу - переказ особистих коштів.

Зазначене не заперечувалося сторонами та підтверджується квитанцією № 58СС-7Р1М-М364-Т10В від 02 серпня 2023 року (а.с. 6-8).

У позовній заяві ОСОБА_2 посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносини, грошовий переказ на ім`я відповідача був здійснений помилково.

Натомість відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що спірні грошові кошти були перераховані позивачем на його банківську карту на виконання умов договору про надання юридичних послуг № , укладеного 02 серпня 2023 року з ТОВ «Амадео Право», в якому він працює на посаді юриста. 03 серпня 2023 року він зняв кошти із картки та вніс їх до каси ТОВ «Амадео Право» готівкою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на спростування вимог позивача та правомірності отримання коштів на банківську картку відповідачем суду надано не було.

Підтвердженням оплати позивачем юридичних послуг є саме квитанція до прибуткового касового ордеру № 10 від 02 серпня 2023 року.

Водночас, із квитанції № 58СС-7Р1М-М364-Т10В від 02 серпня 2023 року вбачається, що призначенням платежу був переказ особистих коштів і доказів на підтвердження того, що такий переказ стосується виконання вимог договору про надання юридичних послуг № від 02 серпня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Амадео Право», матеріали справи не містять.

За таких обставин суд вважав, що підстава, на якій відповідач отримав на свою банківську картку від позивача 9 045,23 грн, відсутня.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частинами першою, другою статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Тлумачення положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 лютого 2021 року у справі № 912/2601/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 02 серпня 2023 року між ТОВ «Амадео Право», як виконавцем,та ОСОБА_2 , як замовником, було укладено договір про надання юридичних послуг № , за умовами якого виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги, зазначені у пункті 1.2 цього договору, для чого зобов`язується вчинити юридичні та інші пов`язані з ними дії у обсязі, обумовленому в цьому договорі (а.с. 45, 46).

Послуги за вказаним договором вважаються наданими з моменту підписання сторонами акта про надання юридичних послуг (пункт 3.1).

В пункті 4.1 договору його сторони узгодили, що вартість юридичних послуг, вказаних у пункті 1.2 цього договору, становить 9 000,00 грн і сплачується замовником у касу виконавця або безготівковим перерахуванням на розрахунковий рахунок.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 10 від 02 серпня 2023 року ОСОБА_2 на виконання умов договору про надання юридичних послуг сплатив ТОВ «Амадео Право» 9 000,00 грн (а.с. 58, 59).

10 серпня 2023 року ТОВ «Амадео Право» та ОСОБА_2 підписали акт приймання-передачі юридичних послуг за договором № від 02 серпня 2023 року на загальну вартість 9 000,00 грн (а.с. 43).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що грошові кошти у розмірі 9 045,23 грн, які належали позивачу та були 02 серпня 2023 року ним перераховані ОСОБА_1 на банківську карту, набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки у договорі про надання юридичних послуг № від 02 серпня 2023 року, на який посилається відповідач як на підставу своїх заперечень проти позову, був відсутній обов`язок ОСОБА_2 щодо сплати зазначеної суми коштів ТОВ «Амадео Право» та/або окремо його юристам, окрім тих, які вже були ним сплачені при укладенні договору.

Суд правильно зазначив, що підтвердженням оплати позивачем юридичних послуг за договором № від 02 серпня 2023 рокує саме квитанція до прибуткового касового ордеру № 10 від 02 серпня 2023 року, а не прибутковий касовий ордер № 1 від 03 серпня 2023 року, за яким позивач особисто грошових коштів готівкою у касу ТОВ «Амадео Право» не вносив.

Посилання відповідача на те, що спірні грошові кошти у розмірі 9 045,23 грн були перераховані йому за надання відповідних послуг на підставі вищевказаного договору не підтверджені належними і допустимим доказами.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

При цьому матеріали справи не містять жодних даних про те, що ОСОБА_2 уповноважував ОСОБА_1 на внесення цих коштів у касу ТОВ «Амадео Право» на виконання умов договору про надання юридичних послуг № від 02 серпня 2023 року, а також, що між сторонами існували інші договірні відносини ніж ті, які випливають із вказаного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не помилково перерахував спірні грошові кошти на банківський рахунок відповідача, адже усвідомлював, що сплачує за надання юридичних послуг відповідно до умов укладеного договору з ТОВ «Амадео Право», не заслуговують на увагу.

За змістом договору про надання юридичних послуг № від 02 серпня 2023 року, замовник зобов`язався своєчасно прийняти та оплатити послуги, зазначені у пункті 1.2 цього договору, а саме 9 000,00 грн сплачується ним у касу виконавця або безготівковим перерахуванням на розрахунковий рахунок.

Позивач 02 серпня 2023 року сплатив ТОВ «Амадео Право» за надані юридичні послуги кошти у визначеному договором розмірі в повному обсязі, а сплата інших грошових сум за вищевказаним правочином не була передбачена його умовами.

Отже, згідно зі статтею 1213 ЦК України відповідач, як набувач, зобов`язаний повернути позивачу, потерпілому, безпідставно набуте майно в натурі.

У даному випадку наявні всі обов`язкові умови для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення: набуття або збереження майна; набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою); відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Суд першої інстанції, належним чином з`ясувавши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, і правильно застосувавши положення статті 1212 ЦК України, дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 9 045,23 грн.

Як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі новий розподіл судових витрат в справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

С.О. Журба

Д.О. Таргоній