справа № 165/1539/25
провадження №2/165/97/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гайворонського О.В.,

за участю секретаря судового засідання Дячук С.Л.,

прокурора Лісневського К.В.,

представника позивача Управління культури,

з питань релігій та національностей Волинської

обласної державної адміністрації Авраменка Г.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Нововолинського міського суду цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Кузьміча Руслана Володимировича в інтересах держави в особі позивачів: Волинської обласної державної адміністрації, Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

встановив:

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури Кузьміч Р.В. звернувся до суду в інтересах держави в особі позивачів Волинської обласної державної адміністрації, Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №140/17961/23 частково задоволено позов ОСОБА_2 до Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, визнано протиправним та скасовано наказ директора Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА Хвіщука О.В. від 05.06.2023 №60-ос «Про звільнення», поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА з 06.06.2023 та стягнуто з Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72 171,00 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 апеляційну скаргу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №140/17961/23 без змін. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Верховного Суду від 30.05.2024 касаційну скаргу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 у справі №140/17961/23 повернуто скаржнику. На підставі виконавчих листів 07.05.2024 ОСОБА_2 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 064,85 грн.

Прокурор зазначає, що обов`язок відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, покладається на службову особу, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону. Вважає позицію Волинської ОДА щодо застосування до спірних правовідносин лише положень ч.3 ст.80 Закону України «Про державну службу» невірною, оскільки відповідальність, зокрема, керівників установ та організацій, які є державними службовцями, настає незалежно від форми вини, винна у незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини установі. При цьому посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі №161/6047/16-ц від 11.04.2018, відповідачем у якій був керівник Пенсійного фонду України, який є державним службовцем, та з якого матеріальна шкода стягнута в повному розмірі за правилами КЗпП України. Тобто, відповідно до зазначеного висновку між сторонами у даній справі виникли правовідносини, що регулюються трудовим законодавством.

Вважає, що оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №140/17961/23, то на ОСОБА_1 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати заподіяну шкоду. У зв`язку з наведеним, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської обласної державної адміністрації, як правонаступників Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 58 064,85 грн, а також стягнути судові витрати по справі.

В судовому засіданні прокурор Лісневський К.В. позовні вимоги підтримав з наведених у позовній заяві підстав, просить задоволити позов в повному обсязі.

Представник позивача Волинської обласної державної адміністрації Б`яла І.В. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задоволити. В судове засідання 19.01.2026 не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації Вознюк О.М. в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності,підтримання позову та його задоволення.

Представник позивача Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації Авраменко Г.В. в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у поданому до суду відзиві, з огляду на таке. Зокрема, вважає, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми спеціального законодавства, а саме приписи глави 3 розділу VIII Закону України «Про державну службу» (далі по тексту Закон №889-VIII). Зауважив, що Закон №889-VIII регулює особливий спеціальний, відмінний від Кодексу законів про працю України, порядок матеріальної відповідальності чітко визначеного кола суб`єктів державних службовців. Зокрема зазначає, що Законом №889-VIII визначено спеціальну процедуру притягнення державних службовців до матеріальної відповідальності шляхом закріпленого права суб`єкта призначення заявляти зворотну вимогу (регрес) до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу. Таким чином, вважає, що дані спірні правовідносини пов`язані з проходженням державної служби та прийнятими рішеннями під час проходження державної служби. При цьому наголосив на приписах ч.3 ст.80 Закону №889-VIII, згідно з якими у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

При цьому відповідач зазначив, що положеннями ст.87 Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби одночасно з попередженням про звільнення пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Ствердив, що пропонував ОСОБА_2 відповідну посаду в Департаменті, однак остання відмовилась від переведення на запропоновану посаду. Тому така відмова ОСОБА_2 , а саме свідоме волевиявлення самого працівника, який був попереджений про наслідки відмови від запропонованої посади, стала єдиною та виключною підставою для її подальшого звільнення. Таким чином вважає, що у даному випадку в його діях умисел відсутній.

Крім того, відповідач зазначив, що після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету (місцевих бюджетів), повинно було бути проведене службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів. Однак, в даній ситуації таке розслідування не проводилося, будь-яких пропозицій щодо відшкодування відповідної шкоди, в яких зазначаються розмір, порядок і строки відшкодування шкоди, а також обставини, що стали підставою для відшкодування, йому не надходило, не було також і факту ініціювання та подальшого проведення ні службового розслідування щодо причетних посадових, службових осіб Департаменту, ні внутрішньої перевірки, ні дисциплінарного провадження щодо встановлення його вини чи невинуватості по факту заподіяння шкоди, що на його думку, є визначальним при застосуванні права регресу.

З огляду на вищевикладене відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Луцької окружної прокуратури Мацюк С.Я. подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначив, що правовідносини між сторонами у цій справі не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, тому посилання відповідача на те, що під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, є недоречними, оскільки не стосуються предмету позову. Крім того вважає, що положення ч.4 ст.80 Закону №889-VIII, а саме те, що державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, яка заподіяна умисно, стосується лише шкоди, заподіяної іншими неправомірними діями, а не діями, пов`язаними з незаконним звільненням чи переведенням працівника на іншу роботу. Дані положення Закону України «Про державну службу» узгоджуються з положеннями КЗпП України щодо матеріальної відповідальності працівника. Окрім того зазначив, що відповідач, знаючи про наявність рівнозначних посад у Департаменті, свідомо і умисно запропонував ОСОБА_3 нижчу посаду, від якої остання відмовилась, що свідчить, на його думку, про наявність у діях відповідача умислу на незаконне звільнення.

У поданій відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської ОДА вказав, що в діях відповідача наявні всі складові елементи цивільно-правової відповідальності, зокрема: прийняття незаконного наказу про звільнення; завдання шкоди у вигляді сплати Департаментом культури, молоді та спорту Волинської ОДА середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненому працівнику; причинний зв`язок між спричиненням шкоди та протиправною поведінкою відповідача, а також вина заподіювача шкоди, як керівника установи, який видав незаконний наказ. Таким чином, вважає ступінь вини відповідача у спричиненні шкоди є повною та доведеною.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні фактичні обставини справи, зміст відповідних спірних правовідносин та застосовує до них такі норми права.

Згідно розпорядження Волинської обласної військової адміністрації від 03.04.2023 №18-ос (а.с.38) ОСОБА_1 з 04 квітня 2023 року призначений на посаду начальника управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації, яка розпорядженням від 01.05.2023 №27-ос була перейменована на посаду директор департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації (а.с.39).

Наказом Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації від 05.06.2023 №60-ос «Про звільнення ОСОБА_4 » ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу культури і мистецтв управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації у зв`язку з скороченням посади державної служби, з припиненням державної служби (а.с.35).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 позов ОСОБА_2 до Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА від 05.06.2023 №60-ос «Про звільнення ОСОБА_4 », поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА з 06.06.2023 та стягнуто з Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 72 171,00 грн з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства (а.с.18-26).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 апеляційну скаргу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 у справі №140/17961/23 без змін (а.с.27-32).

Ухвалою Верховного Суду від 30.05.2024 касаційну скаргу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 у справі №140/17961/23 повернуто скаржнику (а.с.33-34).

Наказом Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА № 122-ос від 08.11.2023 ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника відділу культури і мистецтв управління культури, з питань релігій та національностей Волинської ОДА з 06 червня 2023 року (а.с.36).

За інформацією Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на підставі виконавчих листів Волинського окружного адміністративного суду від 13.03.2024 №10526/2024 та №10527/2024 із Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 064,85 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій (а.с.60, 61-63).

Надаючи оцінку фактичним обставинам справи, суд також виходить з наступного.

Судом встановлено, що спірні правовідносини стосуються незаконного звільнення працівника державного службовця начальника відділу культури і мистецтв Управління культури, з питань релігії та національностей Волинської обласної державної адміністрації, його подальшого поновлення згідно із судовим рішенням на посаді, стягнення коштів з державного бюджету на користь працівника за час вимушеного прогулу та подальшого вирішення спору про стягнення таких коштів з відповідача в порядку регресу.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регулюються приписами Закону України №889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу» (далі у тексті рішення також Закон №889-VIII).

Згідно із положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 3, ч. 2, ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; місцевих державних адміністрацій. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, норми Закону України «Про державну службу», що регулюють відносини з приводу вступу, проходження та припинення державної служби, є спеціальними по відношенню до змістовно подібних норм Кодексу законів про працю України.

Законом України «Про державну службу» врегульовано також питання матеріальної відповідальності державних службовців, зокрема визначено основи матеріальної відповідальності державних службовців, обов`язок відшкодування шкоди та порядок її відшкодування, у тому числі в порядку регресу (статті 80-82 Закону України «Про державну службу»).

Зокрема, відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави. Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, зокрема, до посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

Частиною 3 статті 80 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у випадку застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

З аналізу зазначеного законодавства можна зробити висновок про те, що оскільки порядок відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої державними службовцями, закріплено у спеціальному нормативно-правовому акті Законі України «Про державну службу», пріоритетним у застосуванні до спірних правовідносин є спеціальний нормативний акт, тобто спеціальні норми права, а саме ст.ст. 80-82 Закону України «Про державну службу», які мають пріоритет над загальними нормами права, передбаченими ст.ст. 130, 134, 237 КЗпП України.

Щодо посилання прокурора про застосування при вирішенні спору правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, суд зазначає наступне.

У даній постанові Верховний Суд, покликаючись на п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року, дійшов до висновку про те, що чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, а отже посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд, виходячи з приписів КЗпП України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові надав власну правову оцінку факту відповідальності посадової особи, відповідальної за незаконне звільнення державного службовця, яка відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду при розгляді іншої справи.

Крім цього, суд зауважує, що у справі №161/6047/16-ц надано правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли до набрання чинності Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015, обставини цієї справи та чинні на час розгляду цієї справи по суті норми матеріального права є відмінними від справи, що розглядається, а тому висновки судів не можуть бути використані судом при розгляді даної цивільної справи.

Разом з тим, у постанові від 11.08.2022 у справі №560/6518/20 Верховний Суд зробив висновок про те, що Законом №889-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцям. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю. Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити факт неналежного виконання державним службовцем посадових обов`язків; факт заподіяння шкоди; причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою; вину державного службовця (пункти 34-35).

З огляду на вказане, цей висновок підлягає застосуванню при розгляді даної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд дійшов висновку, що обставини, встановлені під час розгляду адміністративної справи № 140/17961/23 є преюдиційними.

Факт протиправності наказу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОДА від 05.06.2023 №60-ос «Про звільнення ОСОБА_4 » встановлений судами.

Проте, аналіз змісту судових рішень, прийнятих у цій справі свідчить, що під час розгляду ОСОБА_1 не був її учасником, а також, що судами не встановлено, що в його діях був умисел на незаконне звільнення працівника.

Особливості відповідальності та відшкодування збитків, завданих державному бюджету, визначені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Так, положеннями статті 6 цього Закону визначено наступне.

Кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету. Посадова, службова особа державного органу, державного підприємства або юридичної особи, дії якої призвели до збитків державного бюджету, несе відповідальність згідно із законом. Орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, звертається до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету. У разі встановлення в діях посадової, службової особи державного органу складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили, державні органи в установленому законодавством порядку реалізують право зворотної вимоги (регресу) до такої особи щодо відшкодування збитків, завданих державному бюджету, у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інше не встановлено законодавством. Державні органи після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, у випадках, визначених цим Законом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб таких органів, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях зазначених осіб. За результатами службового розслідування державні органи та органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у місячний строк можуть звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих державному бюджету, з пред`явленням зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб таких органів, винних у завданні збитків (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Подібні за змістом положення містяться в підпунктах 2, 9, 10 пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України.

Отже, згідно з положеннями спеціального закону стягнення з державного службовця (посадової особи) матеріальної шкоди за незаконне звільнення іншого працівника в порядку регресу можливо за умови умисного вчинення такого. Проведення службового розслідування є обов`язковим, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях посадової, службової особи державного органу, дії якої призвели до збитків державного бюджету. Отже, підтвердження умисної форми вини державного службовця має здійснюватися на підставі вироку суду або ж результатів службового розслідування.

Суду не надано жодних належних, допустимих доказів про: те, що при прийняті наказу Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації від 05.06.2023 №60-ос «Про звільнення ОСОБА_4 » відповідачем ОСОБА_1 вчинено кримінальне правопорушення щодо умисного незаконного звільнення працівника; про проведення відносно ОСОБА_1 службового розслідування та встановлення в його діях дисциплінарного проступку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням усього вищенаведеного, суд приходить до висновку про недоведеність наявності в діях відповідача умислу, встановленого у передбаченому законодавством порядку, пов`язаного із звільненням працівника, яке в подальшому визнано незаконним, аргументи, якими прокурор та позивачі мотивували свої вимоги, не знайшли підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позову потрібно відмовити.

Судові витрати відповідно до положень статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури Кузьміча Руслана Володимировича в інтересах держави в особі позивачів: Волинської обласної державної адміністрації, Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації про стягнення із ОСОБА_1 матеріальної шкоди в порядку регресу в сумі 58 064 гривні 85 копійок відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Прокурор, який звернувся до суду в інтересах держави (орган прокуратури): Луцька окружна прокуратура, код ЄДРПОУ , юридична адреса: вул. Винниченка, 13, м. Луцьк, 43000.

Позивач:Волинська обласна державна адміністрація, , юридична адреса: вул. Київський Майдан, 9, м. Луцьк, 43027.

Позивач:Управління молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації, , юридична адреса: вул. Київський Майдан, 9, м. Луцьк, 43027.

Позивач:Управління культури, з питань релігій та національностей Волинської обласної державної адміністрації, , юридична адреса: вул. Київський Майдан, 9, м. Луцьк, 43027.

Відповідач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 21 січня 2026 року.

Головуючий суддя Олександр ГАЙВОРОНСЬКИЙ