ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року м. Чернівці Справа № 718/2989/25

Провадження №22-ц/822/156/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

за участю секретаря судового засідання: Скулеба А. І.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Садгріського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року, головуючий у І-й інстанції Проскурняк І. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Заява обґрунтована тим, що вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2023 року.

Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після фактичного припинення шлюбних відносин у 2022 році діти залишилися проживати з нею.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 22 травня 2024 року зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та визначено порядок спілкування та побачення ОСОБА_2 з його дітьми.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2024 року в частині визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з його дітьми змінено та встановлений інший порядок спілкування у формі побачень.

Так, 28 вересня 2025 року, в умовах дій нових графіків побачень з дітьми, ОСОБА_2 прибув, щоб забрати дітей. Однак діти не хотіли до нього іти, просили її про допомогу та захист, хотіли повернутися до місця свого проживання. ОСОБА_2 , всупереч бажанням дітей, схопив доньку ОСОБА_5 та почав переносити її до свого автомобіля. Побачивши такі дії, вона просила державного виконавця, щоб він викликав поліцію.

Поліцейським було складено два протоколи про адміністративне правопорушення за вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства за ч. 2 ст. 173- 2 КУпАП, які він вчинив відносно дітей.

Постановами Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2025 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні домашнього насильства та призначено йому адміністративне стягнення. Після таких дій батька вона побачила негативні зміни у психоемоційному стані дітей та 14 жовтня 2025 року звернулася про допомогу в БФ « Місто добра».

В подальшому старшим державним виконавцем Третього відділу виконавчої служби винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 штрафу у зв`язку із невиконанням рішення суду.

В подальшому батько ОСОБА_2 наполягав на зустрічі з дітьми, підвищував голос, демонстрував агресивну поведінку, робив дітям зауваження у грубій формі, чим викликав у них ще більший страх і відторгнення. Ці дії зафіксовані на відео, свідчать про наявність психологічного насильства щодо малолітніх дітей, а також створюють реальну загрозу їхньому емоційному стану та подальшому психічному розвитку.

Згідно з психологічною характеристикою, складеною фахівцем БФ «Міста Добра», у дитини спостерігаються ознаки посттравматичного стресового розладу, що виник у результаті пережитих ситуацій насильства та психологічного тиску з боку батька.

Просила видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та встановити такі заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього такі обов`язки строком на 6 місяців: заборонити чинити будь які форми психологічного насильства щодо дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; заборонити наближатися до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та місця їх проживання чи їх перебування ближче ніж на 100 метрів.

Стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності заявником факту вчинення протиправних дій відносно малолітніх дітей, надані ним докази не вказують на вчинення домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника та дітей, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Не погоджуючись з рішенням суду, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з істотним порушенням норм процесуального та матеріального права та суперечить інтересам дітей.

Вказує на те, що судом залишено поза увагою поведінку заінтересованої особи, в результаті якої спричинено моральну шкоду психологічного характеру внаслідок вчинення домашнього насильства над дітьми, яке вона пов`язую саме з подіями 28 вересня 2025 року, в результаті яких було складено два протоколи щодо ОСОБА_2 та винесено терміновий заборонний припис.

Згідно з психологічною характеристикою БФ «Місто Добра» у малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено виражені симптоми посттравматичного стресового розладу (ПТСР): підвищену тривожність, емоційну лабільність, нічні страхи, регрес поведінки, гіперзбудливість та різке погіршення адаптивних навичок. За висновком психолога причиною формування ПТСР є повторювані стресові події, пов`язані з контактами з батьком - ОСОБА_2 , що супроводжувалися плачем, істериками, страхом розлуки, відчуттям небезпеки та відсутністю базового відчуття захищеності.

Психолог зазначив, що подальші подібні ситуації становлять реальну небезпеку для психічного здоров`я дітей, оскільки будь-яке повторення травматичного досвіду запускає механізм ретравматизації, що поглиблює ПТСР та може призвести до хронізації цього стану. У зв`язку з цим у висновку прямо вказано рекомендацію уникати будь-яких повторних стресових факторів, пов`язаних із примусовими або небезпечними контактами з батьком, та забезпечити дітям спокійну, передбачувану та гармонійну емоційну атмосферу.

Однак, всупереч цим рекомендаціям, а також всупереч інтересам дітей, ОСОБА_2 продовжує щонеділі приїжджати та створювати аналогічні стресові обставини, що мають усі ознаки психологічного насильства. Його присутність є для дітей тригером він автоматично викликає у них страх, плач, що підтверджено численними відеозаписами та фіксацією державних виконавців.

Наголошує, що дії ОСОБА_2 створюють високий, підтверджений психологічним висновком ризик подальшої шкоди здоров`ю дітей, а тому є підставою для застосування обмежувального припису відповідно до статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та статті 3 Конвенції ООН про права дитини.

У відзиві заінтересована особа ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує на те, що апелянт намагається представити ситуацію як постійне вчинення домашнього насильства. Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, об`єктивні дані для видачі обмежувального припису відсутні. Одиничний інцидент від 28 вересня 2025 року, на який посилається апелянт, мав місце виключно на ґрунті глибокого психологічного напруження та відчаю, викликаного тривалим та систематичним невиконанням апелянтом рішення суду щодо його права на спілкування з дітьми. Ця подія була прикрою випадковістю та емоційною реакцією на протиправні дії апелянта, а не свідченням наміру чи схильності до вчинення насильства. З його боку було докладено всіх можливих зусиль для законного виконання судових рішень, у той час як ОСОБА_1 продовжує чинити перешкоди.

Поведінка апелянта як боржника у виконавчому провадженні прямо свідчить про те, що вона використовує судову систему не для захисту, а для ухилення від виконання своїх обов`язків.

Зазначає, що обмежувальний припис є превентивним заходом. Він всіма силами намагається діяти у правовому полі, а конфліктні ситуації виникають лише в моменти чергової відмови апелянта надати доступ до дітей, тому підстави для припису відсутні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до свідоцтв про народження, Серія НОМЕР_1 від 10 листопада 2020 року та Серія НОМЕР_2 від 21 червня 2022 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2024 року у справі №726/3005/23 зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визначено порядок спілкування та побачення ОСОБА_2 з його дітьми.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 вересня 2024 року змінено рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 травня 2024 року в частині визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з його дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та встановлено порядок у формі побачень.

З постанов державного виконавця Третього ВДВС Григорчука Т. В. ВП №77110815 від 15 жовтня 2025 року, ВП №77110815 від 21 жовтня 2025 року та ВП №77110815 від 30 жовтня 2025 року вбачається, що на боржника ОСОБА_1 накладено штрафи на користь держави у розмірах: 1 700 грн, 3 400 грн та 3 400 грн відповідно. Штрафи у вказаних постановах накладені з підстав невиконання рішення суду за виконавчим листом №726/3005/23, які відповідно мали місце 12 жовтня 2025 року, 19 жовтня 2025 року та 26 жовтня 2025 року .

Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 травня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП (по епізодам від 13.04.2023 та від 15.04.2023).

Постановами Садгірського районного суду м. Чернівці 14 жовтня 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.2 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1020 грн в дохід держави.

З довідки БФ «Місто добра» від 17 жовтня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 разом із своїми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживають на території БФ «Місто Добра» як особи, які опинилися у складних життєвих обставинах та постраждалих від домашнього насилля.

Психолог БФ «Місто Добра» у своєму поясненні про спостереження під час зустрічі батька з дітьми у сім`ї ОСОБА_1 та психологічних характеристиках надала рекомендацію про тимчасове призупинення або обмеження прямих контактів батька з дітьми, до проведення повної психологічної реабілітації та стабілізації емоційного стану дітей.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначає Закон № 2229-VIII.

Відповідно до частини першої статті 1 зазначеного Закону:

- домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

За вимогами статті 4 Закону № 2229-VIII діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: 1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; 2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; 5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства; 7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб; 8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, медіа та іншими особами; 10) недопустимості обов`язкових альтернативних процесів з вирішення спорів, у тому числі посередництва, примирення, медіації, щодо всіх форм домашнього насильства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Згідно з пунктом 3 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке невідоме кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див. постанови від 29 вересня 2025 року в справі № 760/31644/24, від 16 листопада 2022 року в справі № 127/9600/22 та ін.)

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанови Верховного Суду від 15 вересня 2025 року в справі № 607/21964/24, від 01 червня 2022 року в справі № 161/16344/20 та ін.).

У кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону № 2229-VIII.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) зазначено, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. […] При оцінці ризиків відповідно до Закону № 2229-VIIIапеляційному суду слід врахувати поведінку ОСОБА_2 , як до так і після звернення ОСОБА_1 до суду у розглядуваній справі; з огляду на тривалий час, який минув після подання заяви ОСОБА_1 , з`ясувати чи не відбулось примирення між сторонами; чи є наразі необхідним тимчасове обмеження прав та/або покладення на ОСОБА_2 обов`язків передбачених статтею 26 Закону № 2229-VIIIта чи не застосовувались до нього подібні обмежувальні заходи у кримінальному провадженні № 0000749 відповідно до положень частини шостої статті 194 КПК України або статті 911 КК України».

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові від 28 травня 2025 року в справі № 761/44907/24 Верховний Суд зазначив, що докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Враховуючи вказані вимоги та застосовуючи їх у цій справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи.

У справі, яка переглядається, вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як між колишнім подружжям, склалася конфліктна ситуація щодо виконання рішення суду у справі №726/3005/23 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми. Ця обставина свідчить про наявність між сторонами конфлікту щодо реалізації батьківських прав і обов`язків.

Верховний Суд у постановах від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19 вказував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

На підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заявниця ОСОБА_1 надала суду копії постанов Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2025 року у справах 726/3413/25 та 726/3414/25, якими було визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопоряушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Зі змісту вказаних постанов суду вбачається, що 28 вересня 2025 року о 10:00 год., перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , у присутності своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 батько шарпав за одяг, намагався силою утримати свою малолітню дитину ОСОБА_4 , чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно обидвох дітей. Зазначена обставина мала місце 29 вересня 2025 року та фактично є єдиним доказом домашнього насильства.

Доказів того, що після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності останній не змінив свою поведінку та продовжує вчиняти щодо їхніх дітей дії, які мають ознаки домашнього насильства, що має регулярний та постійний характер, яке загрожує їхньому фізичному здоров`ю або завдає шкоди психологічному здоров`ю, починаючи від 28 вересня 2025 року і до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, заявниця ОСОБА_1 ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надала.

Надані суду постанови Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2025 року автоматично не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заявником не надано, а судом не встановлено, окрім постанов Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2025 року у справах 726/3413/25 та 726/3414/25, інших належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, зокрема в майбутньому, які б свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що докази, надані заявницею в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII, а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами. Тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису є обґрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не оцінив психологічні висновки, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що судом належним чином взято до уваги та проаналізовано надані заявником пояснення та психологічні характеристики психолога ОСОБА_10 від 27 жовтня 2025 року.

Доводи заявниці про те, що ОСОБА_2 всупереч рекомендаціям психолога, а також всупереч інтересам дітей, продовжує щонеділі приїжджати та створювати аналогічні стресові обставини, що мають усі ознаки психологічного насильства, не є безумовним доказом для вчинення обмежувального припису.

Водночас, колегія суддів відмічає, що надані заявницею матеріали не підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який би обґрунтовував застосування настільки суворого заходу, як видання обмежувального припису строком на шість місяців.

Отже, заявницею не надано доказів на підтвердження того, що на час звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та фактично зводяться до незгоди апелянта з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Садгріського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 січня 2026 року.

Суддя- доповідач І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Н. Лисак