Ухвала

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 686/71/25

провадження № 61-8ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної гвардії України (далі - ГУ Національної гвардії України ) про зобов`язання вчинити певні дії.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 з липня 1996 року проходив військову службу в Національній гвардії України та перебував на квартирному обліку за місцем служби. На підставі ордеру на жиле приміщення серії ХМН №000254 виданого виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 17 серпня 2020 року, позивач займає однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв. м, житловою площею 16,8 кв. м.

Ще до того позивач разом із батьками, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , взяв участь у приватизації квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60,1 кв. м. У зв`язку з цим позивач використав для приватизації житлові чеки в сумі 3 грн 51 коп. (залишок невикористаних чеків склав 0 грн 69 коп.). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 травня 2019 року у справі №619/346/19 скасовано розпорядження комісії по приватизації державного житлового фонду заводу «Березівські мінеральні води» від 26 лютого 1994 року №35 в частині визнання позивача співвласником квартири АДРЕСА_2 . Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності, видане 26 лютого 1994 року комісією по приватизації державного житлового фонду заводу «Березівські мінеральні води» в частині належності позивачу права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Відтак указана квартира належить на праві спільної власності лише ОСОБА_2 і ОСОБА_3

30 січня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Національної гвардії України як органу приватизації з заявою про передачу квартири у приватну власність відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон №2482-ХІІ), однак йому було відмовлено з огляду на те, що на приватизаційному депозитному рахунку в АТ «Державний ощадний банк України» не відновлено раніше використані житлові чеки на суму 3 грн 51 коп.

На звернення позивача до АТ «Державний ощадний банк України» йому було повідомлено, що зарахування коштів на приватизаційний депозитний рахунок та відновлення його повної вартості можливе за умови подання банку ряду документів, у тому числі розпорядження органу приватизації про відновлення депозитного рахунку та платіжного доручення на списання житлових чеків. Однак ці документи не були віднайдені позивачем у правонаступника органу приватизації та органах державної влади. Відповідач не зважив на ці обставини та відмовив йому у приватизації квартири.

Відмова Головного управління Національної гвардії України у приватизації квартири є незаконною, оскільки займана позивачем квартира відноситься до державного житлового фонду, а право на приватизацію житлового приміщення з використанням житлових чеків ним не використано.

ОСОБА_1 просив:

зобов`язати Головне управління Національної гвардії України вчинити дії щодо приватизації квартири на його ім`я.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

ОСОБА_1 не доведено належність квартири до державного житлового фонду та повноважність відповідача на її приватизацію, а також не вжито заходів щодо повернення на депозитний рахунок використаних ним 14 квітня 1994 року житлових чеків на суму 3 грн 51 коп.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 липня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким зобов`язано ГУ Національної гвардії вчинити дії щодо приватизації ОСОБА_1 однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 квадратних метрів, житловою площею 16,8 квадратних метрів, відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду».

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

спірна квартира відноситься до державного житлового фонду та знаходилася в оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України;

ГУ Національної гвардії України надало ОСОБА_1 квартиру в порядку, передбаченому статтями 52, 58 Житлового кодексу України, тобто відповідно до вимог житлового законодавства. Відтоді ОСОБА_1 користується жилим приміщенням на умовах договору найму (стаття 61 цього Кодексу). Водночас ОСОБА_1 не використав своє право на приватизацію державного житлового фонду;

оскільки квартира знаходиться в оперативному управлінні Головного управління Національної гвардії України, відноситься до об`єктів приватизації та не включалася до переліку житлових приміщень, які в силу частини другої статті 2 Закону №2482-ХІІ не підлягають приватизації, то ОСОБА_1 правомірно звернувся до відповідача як уповноваженого органу приватизації із заявою про передачу квартири у приватну власність;

висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено належність квартири до державного житлового фонду та повноважність відповідача на її приватизацію не відповідає фактичним обставинам справи;

разом із заявою про приватизацію квартири ОСОБА_1 подав органу приватизації документи, передбачені пунктом 18 Положення, які давали можливість Головному управлінню Національної гвардії України прийняти рішення про передачу квартири у власність позивача;

вина ОСОБА_1 у тому, що на його приватизаційному депозитному рахунку в Ощадбанку не відновлено раніше використані житлові чеки на суму 3 грн 51 коп. відсутня. Крім того ОСОБА_1 має право на приватизацію квартири в межах залишку недоотриманої площі та з правом викупу надлишкової загальної площі квартири;

таким чином, апеляційний суд зробив висновок про те, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, а ГУ Національної гвардії України зобов`язане передати йому квартиру у власність у порядку приватизації державного житлового фонду.

ГУ Національної гвардії України 31 грудня 2025 року через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2025 року (повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У січні 2026 року ГУ Національної гвардії України через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В уточненій касаційній скарзі ГУ Національної гвардії України підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ГУ Національної гвардії України зазначає, що порушене у даній судовій справі спірне питання щодо звернень до уповноваженого органу приватизації із заявою про передачу квартири у приватну власність раніше ґрунтовно не досліджувалося Верховним Судом. З огляду на актуальність у воєнний час даного правового питання, щодо якого існує проблема невизначеності, та враховуючи вірогідність виникнення нових аналогічних спорів, є потреба у формуванні Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики з цього питання, якої немає і її потрібно сформувати.

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі належним чином не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ГУ Національної гвардії України не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ГУ Національної гвардії України не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право ГУ Національної гвардії України в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Національної гвардії України на постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 грудня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат