Провадження № 2/466/274/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Пилипців О.-І.І.

представника позивача, адвоката Буковинського Т.Й.

представника відповідача, адвоката Івасюти Л.В.

справа №466/11836/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення батька від сплати аліментів на утримання дитини, зміну розміру і порядку сплати аліментів на утримання двох дітей

ВСТАНОВИВ:

26.11.2024 року адвокат Буковинський Т.Й. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення батька від сплати аліментів на утримання однієї дитини, зміну розміру і порядку сплати аліментів на утримання двох дітей, в якому з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 05.06.2025 року просить суд ухвалити рішення, яким звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються на підставі Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц; змінити розмір і порядок сплати аліментів на утримання двох дітей: стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 листопада 2024 року до досягнення дитиною повноліття; стягувати із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 листопада 2024 року до досягнення дитиною повноліття; визнати виконавчий лист №462/4669/15-ц, що виданий 15.12.2015 року на підставі Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц вирішено стягувати із ОСОБА_1 (надалі - «Позивач») на користь ОСОБА_2 (надалі - «Відповідач») аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.06 2015 року до їхнього повноліття.

13.10.2016 року Постановою державного виконавця Маршівською Іриною Петрівною Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області було відкрито виконавче провадження №52650082 про примусове виконання виконавчого листа №462/4669/15-ц виданого 15.12.2015 року про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2017 року у справі №466/4990/17, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Починаючи з червня 2024 року неповнолітній старший син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 змінив своє місце проживання та постійно проживає разом з Позивачем у будинку загальною площею 254,5 кв.м., житловою площею 96,1 кв.м., що належить Позивачу на праві приватної власності (частка 1/1) та знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 .

3 червня 2024 року ОСОБА_3 перебуває на повному утриманні Позивача, а Відповідач вже не бере жодної участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини.

Проте, на сьогодні Позивач надалі вимушений сплачувати аліменти на користь Відповідача для утримання двох неповнолітній дітей, при цьому, що Відповідач не несе вже жодних витрат на утримання старшого сина.

Таким чином, розмір та порядок сплати аліментів, що був визначений Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц підлягає перегляду у зв`язку зі зміною істотних обставин.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його важкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Таким чином, стягнення з одного з батьків аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Якщо спільна дитина сторін проживає з позивачем, то існує необхідність припинення стягнення аліментів з нього.

Крім того, позивач також звертає увагу на те, що наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення аліментів із Позивача свідчить про порушення майнових прав та інтересів Позивача, оскільки саме Позивач має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання старшого сина. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з отримувачем аліментів суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України слугує підставою для звільнення платника від сплати аліментів.

Таким чином у позивача є всі законні підстави бути звільненим від сплати аліментів на утримання старшого сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і навпаки наявне право на стягнення вже аліментів з Відповідача на утримання дитини, яка проживає з Позивачем.

Згідно статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, на сьогодні розмір та порядок сплати аліментів на утримання двох дітей, що був визначений Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц підлягає зміні через істотні обставини, а саме у зв`язку із зміною місця проживання одного з дітей та перебування його на повному утриманні Позивача.

Як було зазначено раніше, 13 жовтня 2016 року Постановою державного виконавця Марщівською Іриною Петрівною, Залізничного відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області було відкрито виконавче провадження №52650082 про примусове виконання виконавчого листа №462/4669/15-ц виданого 15.12.2015 року про стягнення з Позивача аліментів на утримання дітей.

У свою чергу, згідно пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Зазначене обумовлено тим, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить такої підстави для закінчення виконавчого провадження як «рішення суду про припинення стягнення аліментів». А тому, у випадку якщо судом не буде розглянуто питання щодо існуючого виконавчого листа, є ймовірність того, що задля реального припинення стягнення аліментів доведеться ініціювати окремий судовий процес щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. А тому таке рішення не відповідатиме принципу «процесуальної економії».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187г18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гc19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гc19)).

Таким чином, разом з прийняття рішенням у даній справі щодо звільнення

Позивача від сплати аліментів на утримання однієї дитини та зміну розміру і порядку сплати аліментів на утримання двох дітей, слід також вирішити питання про визнання виконавчого листа №462/4669/15-ц виданого 15.12.2015 року таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи вищевикладене, позивач змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Буковинський Т.Й. уточнені позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача, адвокат Івасюта Л.В. в судовому засіданні частково заперечила проти позовних вимог, відзиву на позовну заяву не подавала, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Сторони по справі колишнє подружжя. Шлюб між ними розірвано 24.10.2017 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.2017 року у справі №466/4990/17.

Як вбачається з копій свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками дітей є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторони по справі (а.с.11-12).

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року по справі №462/4669/15-ц, стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.06 2015 року до їхнього повноліття (а.с.8).

На підставі виконавчого листа у справі №462/4669/15-ц від 15.12.2015, постановою державного виконавця від 13.10.2016 відкрито виконавче провадження №52650082 (а.с.10).

Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Неповнолітній ОСОБА_3 , 2010 року народження, досяг 14-річного віку і за власною згодою з жовтня 2024 року проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Актом фактичного місця проживання №2401-вих.154973 від 29.10.2024 року (а.с.13).

Крім того, у судовому засіданні було допитано як свідка ОСОБА_5 , яка є сестрою позивача та підтвердила, що з жовтня 2024 син позивача ОСОБА_6 проживає разом із батьком, позивачем по справі за адресою: АДРЕСА_1 , і позивач повністю його утримує та забезпечує.

В судовому засіданні також встановлено, що син ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, відповідачкою по справі.

Між сторонами відсутня згода щодо порядку участі у матеріальному забезпеченні дітей, внаслідок чого позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, між сторонами склалися правовідносини, внаслідок яких виник спір щодо порядку забезпечення утримання дітей, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.2 ст.188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Ст.273 СК України передбачає, що у разі зміни обставин, зокрема місця проживання дитини, суд може звільнити від сплати аліментів або змінити їх розмір за позовом сторони.

За ч.4 ст. 273 ЦПК України , якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зміна місця проживання дитини, її тривале проживання разом з тим з батьків, з якого стягуються аліменти, перебування на його утриманні, є достатньою підставою для припинення стягнення аліментів з позивача на користь іншого з батьків на утримання цієї дитини, оскільки протилежний підхід буде суперечити правовій природі аліментів, їх цільовому характеру, а також передбаченим законом підставам для їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, від 19 грудня 2022 року у справі № 643/3223/21).

Отже з врахуванням наведеного та вказаних вище доказів, які підтверджують фактичне та постійне місце проживання з 29 жовтня 2024 року неповнолітнього ОСОБА_3 разом із батьком, позивачем по справі, який несе всі зобов`язання щодо належного утримання сина, що дає підстави для звільнення батька від сплати аліментів, із врахуванням положень ст.181 СК України та ч.4 ст.273 ЦПК України, у даному випадку половини від призначених аліментів на двох дітей - 1/6 частки (1/3 /2=1/6), а відтак позов в даній частині, підлягає задоволенню.

Щодо стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання їх сина ОСОБА_1 , суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 5) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 6) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Варто звернути увагу, що законом не передбачений конкретний порядок визначення судом розміру аліментних платежів пропорційно доходам платника аліментів. Натомість орієнтований розмір такої частки передбачений ч. 5 ст. 183 СК і складає одну шосту доходу платника аліментів у випадку їх стягнення на одну дитину, коли у платника аліментів існує зобов`язання по утриманню двох дітей. Отже законом передбачено, що такий розмір частки доходів є мінімальним належним і достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконання батьківського обов`язку, що відповідає засадам справедливості. Відступлення від такого розміру допускається з урахуванням конкретних обставин спірних правовідносин.

При цьому суд зауважує, що визначення розміру аліментів у частці від доходів батьків є більш надійним способом захисту інтересів дитини, оскільки в такому випадку розмір матеріального забезпечення дитини є гнучким (змінюваним) і залежить від об`єктивних факторів та показників економічного розвитку суспільства (заробітна плата (мінімальна і середня), прожитковий мінімум і т.і).

При визначенні частки доходу, яка має стягуватись з позивача в якості аліментів на утримання дитини, суд керується принципом рівності обов`язків батьків щодо утримання дітей і такими загальними засадами цивільного законодавства як розумність та справедливість та виходить з рівня доходів позивача та розміру аліментів, які отримує відповідач.

Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно положень ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на теперішній час у відповідачки існує зобов`язання по утриманню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , а у позивача існує зобов`язання по утриманню неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Відповідно до Довідки про доходи №337 від 16.01.2025, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 , ОСОБА_1 дійсно проходить службу у ВЧ НОМЕР_3 та загальна сума доходу з липня по грудень 2024 року становить 298196,61грн. (а.с.61).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 також працевлаштована менеджером з трейд-маркетингу ТзОВ «Дюна-Веста», однак довідки про доходи суду не надано.

Враховуючи те, що позивач надав докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про зменшення розміру його аліментних зобов`язань.

Таким чином, оцінивши обставини справи суд приходить до висновку, що з огляду на принцип паритетності побудови сімейних відносин (ч. 2 ст. 1 СК) та зміст засад справедливості, добросовісності і розумності (ч. 9 ст. 7 СК), позивач та відповідач зобов`язані надавати своїм синам матеріальну допомогу у вигляді аліментних платежів в розмірі 1/6 частини з усіх видів їх доходів, що є належним та достатнім заходом матеріального забезпечення дитини та виконанням батьківського обов`язку за рахунок якого існуватиме достатній баланс забезпечення якнайкращих інтересів дитини та недопущення надмірного обмеження прав та законних інтересів сторін.

Згідно абз. 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили.

Таким чином, аліменти в зміненому даним рішенням суду розмірі підлягають стягненню з дня набрання чинності цим рішенням суду.

Враховуючи викладене, а також те, що позивач має на утриманні сина ОСОБА_3 , відповідач має на утриманні сина ОСОБА_4 , діти мають право на достатній життєвий рівень і сторони згідно закону зобов`язані їх утримувати, з метою якнайкращого забезпечення інтересів всіх дітей сторін, які мають рівні права на утримання від батьків, приймаючи до уваги наявність підстав для зміни розміру аліментів, суд вважає, що позовні вимоги в частині зменшення розміру аліментів підлягають частковому задоволенню, а саме зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням суду по даній справі законної сили і до досягнення дитиною повноліття, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову з 26 листопада 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Щодо вимоги позивача про визнання виконавчого листа №462/4669/15-ц, що виданий 15.12.2015 року на підставі Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року у цивільній справі №462/4669/15-ц таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Отже, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

З огляду на зміст вказаних норм, Верховний Суд надав роз`яснення у тексті своєї постанови від 16 січня 2018 року у справі справа №755/15479/14-ц, що доцільно вирізнити підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Так, як встановлено судом, згідно постанови державного виконавця Залізничного ВДВС у м. Львові ЛМУ МЮ України від 03.12.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП №52650082, виконавчий лист №462/4669/15-ц, виданий 15.12.2015 року на підставі рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 повернуто стягувачу ОСОБА_2 за її заявою.

Таким чином обставини, зазначені позивачем як на підставу для визнання виконавчого листа №462/4669/15-ц, що виданий 15.12.2015 року таким, що не підлягає виконанню, не є обставинами, що можуть бути безумовною підставою для визнання виконавчого листа №462/4669/15-ц таким, що не підлягає виконанню, в порядку ст. 432 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Вирішуючи питання про судові витрати суд бере до уваги, що відповідні витрати складаються з судового збору. Враховуючи особливості предмету спірних правовідносин та положення п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ч. 6 ст. 141 ЦПК України, то витрати з оплати судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 1, 7, 18-19, 141, 180-184, 192, 194 СК України, суд

УХВАЛИВ :

позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2015 у справі №462/4669/15-ц.

Змінити розмір і порядок сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2015 у справі №462/4669/15-ц.

Стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову з 26 листопада 2024 року, до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Текст рішення складено та підписано 16.01.2026 року.

Суддя О. І. Ковальчук