Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Логойди І.В.,

за участі секретаря судового засідання Лутнянського І.Р.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/13536/20 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення

за участю:

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Бачинської А.В.

В С Т А Н О В И В:

17.12.2020 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що він є одноосібним власником житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій він розташований, що підтверджує Інформаційна довідка про реєстрацію права власності на підставі Рішення Ужгородського міськрайонного суду по справі № 308/14441/13-ц, дане домоволодіння є спадковим майном, тому не є спільним сумісним з відповідачем. Відповідач за згоди попереднього власника зареєстрована та проживає в даному житловому будинку з 12.2007р. (як член сім`ї) до сьогоднішнього часу. Згоди на її реєстрацію, як і на безоплатне проживання позивачем не надавалась. Після припинення шлюбу на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.03.2013 вважає, що право відповідача на користування та проживання у будинку позивача (право житлового сервітуту) припинилось в силу вимог закону, а саме: зміна сімейного положення, розлучення, є підставою для припинення сервітуту визначеного ст. 406 ЦК України, адже після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування її житловим приміщенням. Однак, вказує, що відповідач категорично не визнає права власності позивача, відмовляється звільнити будинок, укладати з ним договори платного найму (оренди) по користуванню майном зі сплатою відповідних коштів. На фоні судових процесів різного характеру виникла ситуація, за якої позивач не може проживати у власному будинку та вільно розпоряджатися ним, в зв`язку з чим останній мав виїхати з будинку до досягнення спільною з відповідачем дитиною повноліття з метою збереження спокою її психологічного стану. З Інформаційної довідки з реєстру речових прав на майно стало відомо про наявність права власності у відповідача на квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 (загальною площею 59,3 кв.м.). Вважає, що інформаційна довідка свідчить про те, що відповідач з метою приховання наявності права на майно, зокрема половини частки зазначену квартиру, отриману у спадок за померлим батьком ОСОБА_4 укладає фіктивний договір дарування цієї частки на свого сина від першого шлюбу ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом, поряд з цим син відповідачки проживає та працює у м.Київ. Інша половина частки квартири належала матері відповідачки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку зі смертю останньої вважає, що відповідач як спадкоємець першої черги претендує на спадок у вигляді половини частки за померлою матір`ю, однак умисно в реєстр речових прав не вносить відомості про наявність цього права. Тобто вище зазначені обставини повністю підтверджують, що у відповідачки є право власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 (загальною площею 59,3 кв.м.), в якій така може проживати на всіх законних підставах та відповідно звільнити помешкання позивача, однак такі дії відповідачка не вчиняє, що і змушує позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Враховуючи вимоги Цивільного кодексу України, практику Верховного Суду, вважає, що на підставі ч.2 ст.406 ЦК підлягає припиненню право користування чужим майном на вимогу власника стосовно особи, яка не пов`язана із ним спільним побутом. У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має у власності житло, відтак права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, як і порушено його право, як власника житлового приміщення, гарантованого також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Ухвалою суду від 30.12.2020 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 27.01.2021 позивач подав клопотання про перенесення розгляду справи. Ухвалою суду від 27.01.2021 розгляд справи відкладено на 17.02.2021. Поряд з цим, до суду повернувся конверт за закінченням терміну зберігання з ухвалою суду та позовною заявою з доданими документами. Судом було вжито заходів щодо повторного направлення даної кореспонденції відповідачу за вказаною зареєстрованою адресою відповідача та повідомлено відповідача за допомогою смс-повідомлення про розгляд справи судом.

До суду 09.03.2021 надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області вже розглядалась справа №308/3040/15-ц ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , третя особа без самостійних вимог Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку та виселення, про що у позовній заяві не було вказано позивачем. С урахуванням судової практики та норм житлового законодавства вважає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Враховуючи норми ЖК України, ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить у задоволенні позову відмовити.

На відзив на позов позивачем надано суду відповідь на відзив від 22.03.2021 вх.№15592, згідно з якими позивач вважає, що у даному спорі не збігається суб`єктний склад та підстави позову.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.04.2021 зупинено до вирішення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області цивільної справи №308/8857/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, виділення майна в натурі та визнання права власності.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2025 поновлено провадження у справі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.12.2025 у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.12.2025 у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючої судді Логойди І.В.

Протокольною ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги на підставі наявних у справі доказів. Зазначила, що матеріалами справи підтверджено факт права власності позивача на нерухоме майно, предметом позову є усунення перешкод у користуванні майном. Між сторонами було розірвано шлюб, про що відповідачка була обізнана. Для припинення сервітуту є підстави: припинення сімейних відносин, у відповідача наявне інше житло. До грудня 2007 року у відповідачки є прописка за іншою адресою. Відповідачка подала повідомлення про істотні зміни, за яким набула у власність в порядку спадкування нерухоме майно, яке відчужила ОСОБА_8 , даний договір є фраудаторним. Це здійснено з метою унеможливлення виселення. Відповідачка ігнорує необхідність внесення плати за майно. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади таку знято з місця реєстрації. Просить врахувати вимоги ст. 162 ЖК України, ст. 321, 405 ЦК України. Сторони з 1997 по 2013 роки перебували у шлюбі, майно було придбано матір`ю, відповідачкою вживались заходи щодо встановлення факту дані обставини підтверджені судовими рішеннями. Сервітут є особистим, встановлений матір`ю позивача, позивач такої згоди не надавав.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову зважаючи на відзив на позов та подані докази. Вважає позов безпідставним. Доказів створення перешкод відповідачкою суду не надано. У жовтні 2017 року позивач переїхав в інший будинок, у даному будинку не проживає. Відповідачка доглядає за даним будинком, разом з нею проживає донька від даного шлюбу ОСОБА_9 , тому більш тісний зв`язок з будинком має відповідачка, доглядає за таким, сплачує комунальні послуги. На даний час є спір про будинок. Судовим рішенням у справі №308/14441/13 встановлено право на спадкове майно відповідача, не знала про права матері на даний будинок. У 2009 році померла мати (сам договір стосовно майна було укладено у 1996 році стосовно недобудови). Було заявлено про придбання майна за її кошти. У будинковій книзі місце проживання вказано тільки відповідачки та її дітей (двох дочок), інші особи не були зареєстровані, хоч позивач у такому проживав. У травні 1997 року проживала там, мама позивача також була прописана у іншому місці, у зв`язку з чим позивач звертався до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Позивач у 2013 році не мав права власності на будинок, зареєстрував таке у 2016 році. Є покази свідків у доданих судових рішеннях. Даний позов вже розглядався, у задоволенні такого було відмовлено, інших угод про проживання не укладалось. Сервітут створений був не позивачем, а його мамою, домовленості про його зміну не було. Щодо твердження про інше житло, то після смерті мами успадкувала квартири, яка не була достатньою для проживання, тому прийняла рішення про розпорядження такою часткою на користь сина. Для купівлі даного будинку продала свою квартиру, земельні ділянки, авто і надала гроші, про що свідчать покази свідка ОСОБА_10 у судових рішеннях. При цьому тодішній чоловік придбав будинок і записав такий на свою матір. У позивача є на праві власності інша квартира, набув декілька земельних ділянок, які відчужив і побудував новий будинок, у якому проживає. Судові рішення про компенсацію авто до сих пір не виконані. Заборгованості по утриманню майна немає, відповідачка не шкодить будинку. Конфліктність між сторонами не підтверджена, оскільки позивач з 2017 року перестав ходити на засідання. Будинок продати не може, оскільки на такий накладено арешт у кримінальному провадженні, що порушує її право власності на даний будинок. Перешкоди у користуванні будинком відповідачка не чинить, відповідач має ключі, будинок великий. За умовами норм ЖК України відсутні порушення прав співвласників, псування будинку. У будинок вселяв не позивач, а його матір, з матір`ю умов платності проживання не встановлювалось. У даному будинку відповідачка продовжує проживати тривалий час разом з донькою, а згідно з практикою ЄСПЛ така має найбільший зв`язок з майном. Договір не визнаний у судовому порядку недійсним як фраудаторний. Стосовно дарування частки квартири сину, то такий також не мав житла.

Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Повідомила, що успадкована квартира відсутня, останній раз там проживала у 1987 році, а прописана була там довше. Позивач також був прописаний за іншою адресою, там не проживав. Мав декілька паспортів, як і його мати. У спірному будинку проживала з 1997 року, була там прописана, іншого житла не має. Свою власну квартиру продала, щоб купити даний будинок, який був оформлений на матір позивача, про що дізналася у 2013 році, з того часу існує спір про частку у будинку, справа перебуває у касації. У судових рішенням були свідчення про те, що будинок купувало подружжя, а не матір. Також є набувальна давність на будинок, частина документів підроблена. Будинок введений в експлуатацію у 2006 році, а затвердження у 2008 році, бо не було акту введення в експлуатацію, прописки. У 2009 році померла мати позивача, у 2013 році спадкував, у 2016 році відповідач набув право на майно. Одним зі свідків була директор СШ №5, її батько продавав цей будинок, мама позивача до будинку не мала відношення. Позивач умовив купити будинок, на купівлю погодилась, а оформлений був на матір. Це єдине житло її, також виписана була позивачем з даного житла. Зв`язок з майном не втрачений, майно не поділено, з нею проживає молодша донька, яка продовжує проживати у даному будинку, перебуває на утриманні відповідачки.

Заслухавши учасників, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 у справі №308/728/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2014 у справі №308/14441/13-ц визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , та домоволодіння житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці пл. 0,1097 га кадастровий номер :03:002:0024 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №70414582 житловий будинок загальною площею 349,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстровано за ОСОБА_1 .

До матеріалів справи позивачем додано копії листів, адресованих ОСОБА_2 , про укладення між сторонами договору найму-оренди житлового будинку та погашення заборгованості за спожиті комунальні послуги, які надсилались ОСОБА_2 в межах розгляду судом інших цивільних справ. Дані докази, на думку позивача, свідчать про намагання сторони вжити заходи із урегулювання відносин нормами цивільного законодавства, при цьому не стосуються предмету спору.

Також до матеріалів справи додано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №173227391 від 10.07.2019 про те, що квартира загальною площею 59,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_8 (як доводить позивач сину ОСОБА_2 від попереднього шлюбу) та ОСОБА_6 матері відповідачки; а також довідки №237674561 від 18.12.2020 про те, що квартира загальною площею 59,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 належить станом на 18.12.2020 на праві приватної власності ОСОБА_11 згідно з договором купівлі-продажу від 07.07.2020. Додано докази змін у майновому стані державного службовця ОСОБА_2 про набуття у спадщину 07.07.2019 певного майна від ОСОБА_6 на суму 126 683 грн та отримання доходу від відчуження нерухомого майна 07.07.2020 у розмірі 126 683 грн. Зважаючи на наведені обставини та подані докази, позивач вважає, що відповідачка своїми діями намагається створити уявлення, що місце проживання позивача за місцезнаходженням майна відповідача є єдиним можливим житлом з метою унеможливлення її виселення.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2016 у справі №308/3040/15-ц рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.02.2016 скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа Ужгородський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, зняття з реєстраційного обліку, та виселення, задоволено частково. Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 рішення апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2016 в частині позовних вимог до ОСОБА_2 залишено без змін. Ухвалою Верховного суду України від 22.08.2017 відмовлено у допуску справи до провадження.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №247245429 відсутні відомості про наявність у ОСОБА_2 нерухомого майна.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 10.09.2019 у справі №308/7588/17 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 02.08.2019 про зупинення провадження у справі залишено без змін.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2023 у справі №308/8857/16-ц позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частини будинковолодіння спільною сумісною власністю подружжя, виключення частини майна із складу спадкового майна, виділення частини майна в натурі та визнання права власності на частку майна задоволено частково. Постановлено визнати 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Виключити 39% будинковолодіння АДРЕСА_1 зі складу спадкового майна ОСОБА_12 , яке прийняв у складі спадкового майна ОСОБА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 19,5 % у будинковолодінні АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташоване, кадастровий номер :03:002:0024. В решті вимог позову відмовити. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 11.03.2025 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.11.2023 скасовано, прийнято нове про відмову у задоволенні позовних вимог. У даній справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.03.2016 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.08.2015, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17.12.2015 залишено без змін у справі ОСОБА_13 до ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, якими відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Баранинської сільської ради Ужгородського району, Управління держземагентства в Ужгородському районі про визнання права власності в порядку спадкування та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.07.2014 залишено без змін, яким первісний позов задоволено, у задоволення позову третьої особи відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06.02.2015 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02.12.2014 скасовано, заяву ОСОБА_2 , заінтересовані особи ОСОБА_1 і відділ реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду внаслідок наявності спору про право.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади №2025/007315350 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 19.12.2007 по 03.06.2025 за адресою АДРЕСА_1 .

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Правова позиція Верховного Суду України по справі № 6-709цс16, викладена в постанові від 16.11.2016, вказує, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України, зокрема, передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Підставами для припинення сервітуту згідно вимог ст. 406 ЦК України є: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла наступних висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Так, підставою для усунення перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення, є розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.03.2013 у справі №308/728/13-ц. Вказаний будинок належить позивачу на праві приватної власності згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.07.2014 у справі №308/14441/13-ц. ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача (є колишнім подружжям), сторони проживають окремо, відповідачку позивачем знято з реєстрації та така не має зареєстрованого місця проживання, однак, продовжує проживати у житлі разом з дитиною, до якого була вселена на законних підставах і у якому проживала в такому будинку понад двадцять років. Дані обставини сторонами не заперечувались. До матеріалів справи додано докази неурегулювання відносин з оплати комунальних послуг та наявності у суді спору між сторонами стосовно заборгованості ОСОБА_2 з оплати комунальних послуг.

На даний час єдиним власником будинку за наведеною адресою згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.07.2014 №308/14441/13-ц є ОСОБА_1 , що підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №70414582.

Позивачем вказано, що спільно з відповідачем не проживає через конфліктні відносини, остання не сплачує належним чином комунальні платежі, що стало підставою для судового спору. Поряд з цим, належних доказів порушення таких суду не надано.

Також, позивач вказує про наявність обставини з відчуження нерухомого майна відповідачем з метою створення враження про відсутність житла у такої. Так, до матеріалів справи додано докази укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 на сина (вбачаючи право доньки як спадкоємця І черги на нерухоме майно), що підтверджується повідомленням про зміни у майновому стані відповідача як державного службовця та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №237674561. Поряд з цим, доказів визнання судом даного оспорюваного правочину недійсним як фраудаторного суд не надано. А отже, договір є дійсним і чинним.

Судом встановлено на підставі поданих доказів, що відповідачка іншого житла не має, проживає у будинку АДРЕСА_1 понад двадцять років разом з дитиною.

Судом не встановлено обставин пошкодження майна відповідачкою, створення перешкод такою у користуванні правом власності позивачем, заборгованість з комунальних платежів суду не доведена, тому на підставі поданих доказів, суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову з наведених позивачем підстав.

Окрім того, у рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2016 у справі №308/3040/15-ц, окрім іншого, вказано, що припинення сімейних відносин ОСОБА_2 з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Судом не встановлено в ході розгляду підстав, визначених ст. 406 ЦК України, на підтвердження позовних вимог. Розірвання шлюбу не переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції для виселення особи з житла, у якому така проживає тривалий час разом з донькою, не маючи іншого житла на праві власності чи у користуванні.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.12,13,76-89,95,258,259,263-265,280-284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мигальчич Людмила Анатоліївна, до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, примусове виселення відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 20.01.2026.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда