Справа № 129/3032/25
Провадження № 2/147/120/26
12 січня 2026 року с-ще Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борейко О. Г.,
із секретарем Задверняк Т. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
Позов мотивовано тим, що 22 вересня 2018 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований у Дарницькому районному відділі у м. Києві державній реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 . За час перебування у шлюбі спільною працею сім`ї позивача та відповідача ними було набуто рухоме майно: MITSUBISHI, модель LANСER 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , дата реєстрації 28.07.2023 (в ТСЦ 8046, м. Київ). Дане майно було придбане на підставі договору купівлі-продажу №8044/2020/2061371 транспортного засобу. У провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа №359/9330/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. На даний час згадане вище майно знаходиться у одноособовому користуванні відповідача. Між сторонами були спроби поділу майна, але вони не знайшли свого логічного завершення. 04 липня 2025 року було надіслано пропозицію щодо грошової компенсації щодо частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль, яку відповідач отримав 12 липня 2025 року, однак станом на день звернення до суду відповідач залишив пропозицію позивача без розгляду. Правовстановлюючі документи на рухоме майно за спільною згодою оформлені на позивача, але у користуванні, на даний час, відповідача. На даний час між сторонами виник цивільно-правовий спір щодо поділу спільного майна, набутого за час шлюбу, для вирішення якого позивач вимушена звернутися до суду, так як добровільного поділу майна не знайдено, а відповідач розпоряджається майном на власний розсуд.
Ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
18 грудня 2025 року Тростянецьким районним судом Вінницької області постановлено ухвалу, якою: закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя; призначено справу до судового розгляду на 08 годину 30хвилин 30 грудня 2025 року.
У зв`язку із неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 09 годину 40 хвилин 12 січня 2026 року.
Сторони у судове засідання не з`явилися.
Позивач в судове засідання не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, висловилась, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач у судові засідання 30 грудня 2025 року та 12 січня 2026 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідає положенню ст. 128 ЦПК України. Відзив на позовну заяву, як і інші клопотання, до суду не надходили.
Оскільки сторони в судове засідання не прибули, фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі змісту ч. 8 ст. 178 ЦПК України випливає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 вересня 2018 року Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 8).
23 червня 2020 року між ОСОБА_5 в особі ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу №8044/2020/2061371, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб марки «MITSUBISHI», модель LANСER 2006 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за продавцем 07.02.2019 підрозділом МВС ТСЦ8044 (а.с. 12-13).
Відповідно до п. 3.1 наведеного Договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 180000 грн.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , право власності на автомобіль марки «MITSUBISHI» модель LANСER 2006 року, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номео НОМЕР_2 , 23.06.2020 органом ТСЦ8044, зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 14).
Зі змісту позовної заяви випливає, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа №359/9330/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
04 липня 2025 року було надіслано пропозицію щодо грошової компенсації щодо частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль, яку відповідач отримав 12 липня 2025 року (а.с. 9-10, 11).
З огляду на викладене суд встановив, що право власності у позивача за на спірний автомобіль виникло у 2020 році, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання.
Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання автомобіля не спростована жодними доказами, разом з тим, вона додатково підтверджується фактом оформлення транспортного засобу на позивача ОСОБА_1 .
Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Згідно із ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
На противагу цьому варто зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Поряд з цим ніким не заперечується факт придбання транспортного засобу за спільні грошові кошти позивача та відповідача.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що оплата коштів за Договором купівлі-продажу №8044/2020/2061371 від 23.06.2020 на придбання була проведена за рахунок спільних сімейних коштів сторін, в інтересах сім`ї, а саме на придбання автомобіля марки «MITSUBISHI» модель LANСER 2006 року, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , яким наразі користується одноосібно відповідач, зворотнього суду не доведено.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №295/8319/18.
У цьому зв`язку судом встановлено, що грошові кошти у сумі 180000 грн, у період шлюбу, були використані сторонами для придбання спірного автомобіля марки «MITSUBISHI» модель LANСER 2006 року, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
До вказаного висновку суд дійшов з огляду на те, що у спірний період сторони у справі спільно проживали, вели спільний побут та господарство, 23.06.2020 сторони придбали транспортний засіб, який оформлений на позивача, що вказує на спільність планів на майбутнє та існування тісних сімейних взаємовідносин. Відповідач у справі мала доступ до спірної квартири, неодноразово її відвідувала, мала ключі від вхідних дверей (до заміни замків).
Таким чином під час придбання спірного майна та в автомобіль є спільним майном подружжя. Обставина знаходження автомобіля у одноосібному користуванні ОСОБА_2 не заперечується сторонами по справі. Отже на об`єкт рухомого майна спірний транспортний засіб поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та за встановлених фактичних обставин, суд не встановив правових підстав для визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю будь-кого із подружжя.
Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином спірне нерухоме майно було придбано під час шлюбу та за спільні кошти сім`ї, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (сторін по справі).
Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та підлягає поділу між ними в рівних частках.
Таким чином позов підлягає до задоволення, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
На підставі викладеного, керуючись ст. 57, 60, 69-71 СК України, ст. 325, 368, 372 ЦК України, ст. 13, 81, 141, 256, 263-265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рухоме майно, а саме автомобіль марки «MITSUBISHI» модель LANСER 2006 року, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , яке було придбане під час шлюбу.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 16 січня 2026 року.

Суддя О. Г. Борейко