Провадження №: 2/336/30/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог вказала на те, що в 1999р. вона познайомилась з ОСОБА_6 . Деякий час вони зустрічалися, а потім в 2000р. спільно вирішили та почали жити разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, мали спільний бюджет, робили покупки разом, відпочивали разом, піклувались один про одне. В інших зареєстрованих шлюбах не перебували. ОСОБА_6 був вдівцем, на його утриманні перебував малолітній син ОСОБА_4 , 1990 року народження (відповідач по справі). Спочатку вони мешкали в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , разом з його матір`ю та сином (відповідачами по справі). Оскільки позивачка та ОСОБА_6 не мали особистого житла, тому вирішили придбати спільний будинок. 02.08.2005р. вони придбали житловий будинок АДРЕСА_2 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_6 . Після придбання зазначеного будинку позивачка проживала разом з ОСОБА_6 . У вказаному будинку, проводили ремонт, оплачували комунальні послуги, ввели спільне господарство. 30.03.2012р. за згодою ОСОБА_6 позивачка була зареєстрована у вказаному будинку. В 2017р. ОСОБА_6 захворів, переніс два ішемічних інсульти, тривалий час перебував та стаціонарному лікуванні, однак здоров`я не відновилося, тому 03.04.2018р. йому була призначена інвалідність: група 1 «А», потребує постійного стороннього догляду. Зазначений догляд здійснювала позивачка та його мати ОСОБА_5 . Після інсульту ОСОБА_6 пересувався виключно в інвалідному візку, тому позивачка наймала людей для проведення обладнання будинку та двору для полегшення його пересування. Також вона була змушена завершувати ремонтні роботи по встановленню паркану, матеріали на який було придбано ще до хвороби ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, заповіт за життя не складав. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги за законом є відповідачі: мати ОСОБА_5 та син померлого ОСОБА_4 . Протягом встановленого законом шестимісячного строку позивачка та відповідачі звернулися із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса. Також позивачка зазначила, що є спадкоємцем четвертої черги. Із спадкодавцем вона проживала однією сім`єю близько двадцяти років, за час проживання вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом придбали будинок та разом сплачували комунальні послуги, були пов`язані спільним побутом, піклувалися один про одного, проводили разом весь свій час, святкували свята, мали взаємні права та обов`язки. В останні роки життя позивачка та мати померлого здійснювали догляд за ОСОБА_6 , якого він потребував. Позивачка купувала всі необхідні ліки та оплачувала необхідні медичні обстеження, оплачувала комунальні послуги в будинку АДРЕСА_2 . У зв`язку із викладеними обставинами, позивач просила визнати зазначений будинок спільною власністю з померлим ОСОБА_6 , визнати її спадкоємцем четвертої черги до допустити її до спадкування разом з спадкоємцями першої черги спадкування.

Ухвалою суду від 16.05.2023 р. позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 22.06.2023 р. у справі відкрито спрощене позовне провадження, призначене підготовче засідання.

Ухвалою суду від 26.09.2024 р. та 26.11.2024 р. витребувано докази.

Допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 суду пояснила, що вона познайомилась з ОСОБА_6 в листопаді 1999 р, та в 2000 р. стала з ним жити в квартирі АДРЕСА_3 . Разом з ними жив ОСОБА_7 , син ОСОБА_8 , який навчався в школі, та мати ОСОБА_9 , яка потім одружилась з ОСОБА_10 та переїхала жити до нього. ОСОБА_7 позивачку називав «мамою». Позивачка торгувала на базарі, а ОСОБА_6 працював на заводі. Щодня він зранку відвозив її на базар з товаром, а потім їхав на завод. Торгувала вона городиною, молоком тощо. Також у її батьків в с. Скельки було 30 соток присадибної ділянки та земельні паї, які надавали в оренду. За день в 2000 р. їх дохід від торгівлі складав 80-100 грн., а заробітна плата на заводі ОСОБА_8 складала на ті часи від 300 до 400 грн. на місяць, прожити на цю зарплату було неможливо. Основний дохід приносила саме їх торгівельна діяльність. Свідок називала суду друзів ОСОБА_7 та сусідів по будинку, з якими вона була знайома та спілкувалась на той час. Також пояснила, що в 2005 році завод, на якому працював ОСОБА_6 , вже закривався, і вони спільно вирішили, що необхідно розвивати свою торгівлю, для чого їм необхідний будинок біля базару Анголенка у м.Запоріжжя. Вони протягом 5 років відкладали гроші для купівлі власного житла, тому позивачка влітку 2005 року підшукала будинок АДРЕСА_2 , оскільки він був поряд з базаром Анголенка, і підійшов їм за ціною. 05.08.2005 року вони з ОСОБА_6 за спільні відкладені кошти купили зазначений будинок. Договір було оформлено на ОСОБА_6 . Після укладення договору вони з ОСОБА_6 переїхали до будинку, стали жити в ньому, та одночасно робили ремонт. Декілька місяців ОСОБА_6 їздив на роботу на завод на правий берег, проте завод закрився, і він декілька місяців отримував допомогу по безробіттю. А вже в 2006 році ОСОБА_6 пішов працювати на завод «Іскра». Завод працював неповний робочий тиждень, тому було зручно поєднувати роботу на заводі з торгівлею на ринку. ОСОБА_1 детально повідомила щодо обставин ремонту будинку та його облаштування в різні роки після його придбання, пояснила суду щодо обставин хвороби ОСОБА_6 на інсульт в 2017 та 2018 роках, зазначивши номери лікарень, прізвища лікарів, назви ліків, які приймав ОСОБА_6 , а також вартість лікування тощо. Пояснила, що саме вона займалась оформленням інвалідності для ОСОБА_6 та що на її телефон приходили всі смс-повідослення, пов`язані з ОСОБА_6 , зокрема доставка інвалідного крісла, виплати грошової допомоги (вказане було досліджено в судовому засіданні). Також вона платила за сеанси масажу реабілітологу на ім`я ОСОБА_11 , після яких відбулося деяке покращення стану ОСОБА_6 . Щодо догляду за ОСОБА_6 після перенесеного інсульту, ОСОБА_1 пояснила, що за ОСОБА_12 доглядали вона з ОСОБА_5 . Оскільки ОСОБА_6 був паралізований на всю ліву сторону та не міг рухати лівою частиною тіла, то одній жінці було важко його підняти. ОСОБА_5 доглядала за сином зранку до обіду, а після повернення з базару ОСОБА_12 опікувалась ОСОБА_1 . Зазначила, що з урахуванням віку ОСОБА_5 , а саме в період 2018-2019 років їй було вже 78-79 років (1940 рік народження), самостійно вона не могла надати належну допомогу паралізованому синові. Тому допомога ОСОБА_5 була в тому, щоб перебувати поряд з сином, поки ОСОБА_1 повернеться з базару, щоб він не залишався в будинку наодинці. При цьому, щотижня вранці кожної неділі ОСОБА_5 їхала до себе додому, та поверталася до сина або вранці у вівторок, або увечері понеділка. Це було пов`язано з тим, що у понеділок ринок не працює, і у ОСОБА_1 був вихідний. Щодо сина ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , свідок зазначила, що він не допомагав батьку грошима, оскільки платив аліменти на старшу дитину, а в 2018 році в нього народилась друга дитина, у якої були певні проблеми зі здоров`ям, тому він скаржився, що всі гроші витрачає на лікування доньки. Тому всі зароблені гроші ОСОБА_7 витрачав на утримання себе, двох дітей та дружину. Комунальні послуги в будинку АДРЕСА_2 сплачував ОСОБА_6 , а після того, як він захворів, платила ОСОБА_1 . Щодо обставин смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_1 зазначила, що це сталося в неділю 20.02.2020 р. Вона повернулась з базару додому приблизно о 14 годині, ОСОБА_5 вже поїхала додому, залишивши ОСОБА_6 в будинку наодинці. ОСОБА_6 поскаржився їй на самопочуття, зазначивши, що він зараз почувається так само, як тоді, коли стався перший інсульт. Після цього ОСОБА_1 подзвонила на 103 та викликала лікарів. Швидка допомога приїхала, проте допомогти лікарі не змогли, ОСОБА_6 помер. На організацію похорону вона віддала ОСОБА_14 банківську картку ОСОБА_6 , на якій було біля 20 000 грн.

Відповідачка ОСОБА_5 , допитана в якості свідка, пояснила суду, що в квартирі АДРЕСА_3 проживає з 1973 року. Позивачка ОСОБА_1 з 2000 по 2005 р.р. в цій квартирі не проживала. Її син ОСОБА_6 в цей період мешкав тільки з нею та сином ОСОБА_15 . В 2000 році вона одружилась з ОСОБА_10 , а в 2005 році останній продав свою квартиру та на частину грошей купив будинок АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 з ними не проживала. Чому будинок придбали саме в цьому районі, вона сказати не може, зазначила, що будинок обирав ОСОБА_12 . В 2005 році він працював на механічному заводі, який потім закрився, після чого ОСОБА_6 працював на заводі «Іскра». В куплений будинок ОСОБА_12 переїхав майже відразу, жив там і одночасно робив ремонт. Щодо відносин з ОСОБА_1 пояснила, що з нею син познайомив в 2000 році. Приходила вона з ОСОБА_12 не часто. В будинку по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 була рідко. Іноді бачила там ОСОБА_1 , проте не спілкувалась з нею. Бачила в будинку жіночі речі. Також зазначила, що ОСОБА_1 торгувала на базарі, мала господарство, розводила свійських птахів, привозила на продаж помідори з села Скельки. У ОСОБА_6 був власний автомобіль, він разом з ОСОБА_1 привозив помідори з села на продаж. Зазначила, що її син забагато працював з торгівлею та на заводі і зовсім не мав відпочинку. Коли з ОСОБА_6 стався інсульт, вона самостійно ним опікувалася. ОСОБА_1 жодним чином не допомагала в догляді за ОСОБА_6 . ОСОБА_5 зазначила, що самостійно доглядала сина з 2018 по січень 2020 рр. Свої речі в будинок на АДРЕСА_2 вона перевезла в сумці, всі речі не перевозила, могла поїхати додому на АДРЕСА_4 в ніч на понеділок щотижня чи через тиждень щоб попрати та взяти необхідні речі. Зазначила, що купувала ліки для сина, проте їх назви та вартість сказати не може, чеки не збирала. Оформленням інвалідності ОСОБА_6 вона не займалась. Хто саме займався, їй не відомо. Комунальні послуги в будинку по АДРЕСА_2 сплачував її син ОСОБА_6 , а після інсульту сплачувала ОСОБА_16 .

Допитаний як свідок відповідач ОСОБА_4 надав суду пояснення, що він є сином померлого ОСОБА_6 . Його батько переїхав до Запоріжжя в 1997 році і постійно мешкав в квартирі АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_5 , мами ОСОБА_6 . З ними також мешкав ОСОБА_10 , чоловік ОСОБА_5 . В 2005 році ОСОБА_10 продав свою квартиру та дав гроші для придбання будинку по АДРЕСА_2 для ОСОБА_6 . Зазначений будинок потребував ремонту, тому ОСОБА_6 мешкав в їх квартирі до кінця ремонту, приблизно до 2007 р. ОСОБА_6 працював на заводі на АДРЕСА_5 , потім на заводі «Іскра». ОСОБА_1 разом з ними ніколи не проживала і гроші на купівлю будинку не давала. Його батько сам сплачував комунальні рахунки та здійснював ремонт будинку. Коли його батько переніс інсульт, ним опікувалась ОСОБА_5 , а сам він передавав гроші для батька, та для оплати лікування. Гроші для батька він перераховував ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Сам він відвідував батька, коли був в Запоріжжі, при цьому ОСОБА_1 він не бачив. У 2017-2018 роках звертався до ОСОБА_17 щодо реабілітації батька, вона робила масаж. Пояснив, що виключно ОСОБА_5 постійно мешкала разом з хворим ОСОБА_6 та опікувалась ним. Також зазначив, що йому не відомо, з якого часу його батько мешкав разом з ОСОБА_1 , вважає, що спільного побуту та спільного бюджету у них не було. Сам він вперше побачив ОСОБА_1 приблизно в 2005 році, та після цього бачив її рідко. Батько представив ОСОБА_1 тільки як свою знайому, зазначивши, що спільного життя у них точно не було.

Свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що вона мешкає в квартирі АДРЕСА_6 з 1980 року. Знає ОСОБА_5 , яка мешкає на 2 поверхи нижче за неї. ОСОБА_16 вона не знає та не бачила. Чи мешкала ОСОБА_16 з ОСОБА_6 їй не відомо, бо з ОСОБА_6 вона не спілкувалась. Чоловіка ОСОБА_5 вона не знала особисто. В квартирі у ОСОБА_5 вона ніколи не була. ОСОБА_20 близько знайома не була.

Свідок ОСОБА_21 пояснила суду, що мешкає в квартирі АДРЕСА_4 і є сусідкою ОСОБА_5 , яку знає багато років. ОСОБА_16 свідок знає, бо вона жила з ОСОБА_6 та сином ОСОБА_5 . Свідок пояснила, що бачила ОСОБА_22 , коли вона приходила до ОСОБА_23 . Це було давно, приблизно в 2000 чи в 2005 роках. Від свого померлого чоловіка свідок чула, що чоловік ОСОБА_5 продав свою квартиру, щоб дітям було де жити окремо. На питання, хто саме ці діти, відповіла ОСОБА_12 та ОСОБА_24 , які на той час жили як чоловік та жінка. Також їй відомо, що останні роки ОСОБА_6 тяжко хворів, та його мама ОСОБА_5 за ним доглядала, та жила у сина. Про це їй відомо від самої ОСОБА_5 , іноді її зустрічала, коли та приїздила додому на вихідні від сина.

Свідок ОСОБА_17 пояснила суду, що вона знайома з ОСОБА_15 . Останній звернувся до неї як до медика, оскільки вона працювала на той час помічником фельдшера на швидкий допомозі, щоб вона допомогла з реабілітацією його батька після інсульту. Вона погодилась і протягом приблизно року, чи півтора роки, два рази на тиждень приїздила до його батька та робила йому масаж. Освіти масажиста вона не мала. В будинку разом з ОСОБА_6 була його мама або ОСОБА_7 . У ОСОБА_7 в 2018 році народилась донька з патологією. ОСОБА_1 вона в будинку не бачила. Вперше побачила її на похоронах. На запитання ОСОБА_1 : щодо наявності на тілі ОСОБА_6 татуювання, його локалізації та яке саме зображення; назвати конкретне місце в будинку, де саме лежав ОСОБА_6 ; де в будинку знаходяться кухня та ванна кімната, - свідок відповісти не змогла пославшись на сплив часу.

Свідок ОСОБА_25 пояснила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_6 та ОСОБА_16 з того часу, як вони купили будинок АДРЕСА_2 . Вона була знайома з попередніми власниками, ті повідомили, що будинок купили чоловік та жінка, які торгують на базарі. Після того, як нові власники переїхали до будинку, вони познайомились і постійно спілкувались. Була з сусідами у гарних стосунках, приходила до них в будинок та спостерігала, як вони роблять ремонт протягом декількох років, перерахувала, що саме будували сусіди. Також пояснила, що через деякий час вона побачила разом з ними хлопця, та зрозуміла, що це їх дитина. Свідок пояснила суду, що в її присутності ОСОБА_4 неодноразово звертався до ОСОБА_16 зі словами «мама». Також пояснила, що тільки зі спливом часу від ОСОБА_16 дізналася, що ОСОБА_7 їй не рідна дитина, та що з ОСОБА_6 вона не розписана. Також свідок пояснила, що ОСОБА_1 торгувала на ринку, крім того отримувала в селі від орендарів земельних паїв дешеве зерно, яке продавала по прийнятним цінам сусідам, годувала зерном свійських птахів на продаж, привозила з села, де жили її батьки, сільськогосподарську продукцію для продажу на ринку. ОСОБА_6 пішов працювати на завод «Іскра», та допомагав ОСОБА_1 на ринку. Пояснила суду, що всі будівельні роботи в будинку робили ОСОБА_12 та ОСОБА_24 , іноді наймали працівників для виконання перших робіт. Також вони показували, що купили в будинок, та розповідали, що планують купити надалі. Вона постійно спілкувалась з ними, оскільки її город виходить на їх будинок, та вона спостерігала все, що відбувається в сусідів, та заходила до них в будинок в гості. Щодо хвороби ОСОБА_6 , свідок пояснила, що від ОСОБА_16 почула, що у ОСОБА_12 стався інсульт, та що він в лікарні. Через деякий час стався знову інсульт, і ОСОБА_24 повідомила, що ОСОБА_12 паралізувало. В цей час вона спілкувалась з ОСОБА_16 , яка розповідала, як відвідує ОСОБА_12 в лікарні, та як його справи. Потім вона бачила хворого ОСОБА_12 в будинку, та бачила, як до сусідів приходив чоловік, про якого ОСОБА_16 сказала, що це ОСОБА_11 , він реабілітолог, робить масаж ОСОБА_12 . Також свідок бачила, як ОСОБА_11 та ОСОБА_16 під руки водили ОСОБА_6 біля будинку. За ОСОБА_12 доглядала ОСОБА_24 . Саме вона готувала, прибиралась в будинку та у дворі, прала постіль тощо. Зі слів ОСОБА_26 , їй відомо, що її кума допомагала їй грошима на лікування та догляд за хворим ОСОБА_6 . Коли ОСОБА_6 вже захворів, вона побачила у сусідів незнайому жінку, про яку ОСОБА_16 сказала, що це мама ОСОБА_6 , і що вона допомагатиме доглядати за ним, поки ОСОБА_24 на ринку. ОСОБА_13 під час хвороби ОСОБА_6 свідок не бачила. Коли ОСОБА_27 помер, свідок була на його похороні.

Свідок ОСОБА_28 пояснила, що з ОСОБА_16 знайома ще з 1995 року, разом торгували не базарі, там познайомилась з її чоловіком ОСОБА_12 . Бачила один раз його сина ОСОБА_7 , коли він підходив до ОСОБА_16 . Їй відомо, що вони спочатку жили в квартирі на ОСОБА_29 мікрорайоні приблизно 5 років, потім купили будинок на ОСОБА_30 , щоб зручніше там торгувати. Вони жили з торгівлі, а ОСОБА_12 ще працював на заводі. ОСОБА_31 торгівля у них на той час була з села, де батьки ОСОБА_16 мали господарство в селі Скельки. Будинок вони купили за власні гроші, бо мали достатньо доходу. Після купівлі будинку ОСОБА_12 та ОСОБА_24 ще тривалий час робили там ремонт. При ній ОСОБА_16 купувала в будинок шпалери та лінолеум. Свідок в цьому будинку була 5 чи 6 разів. Коли ОСОБА_12 захворів, ОСОБА_16 за ним доглядала, відвідувала його в лікарні, купувала ліки. Свідок пояснила, що ОСОБА_16 залишала на неї свій товар та ходила до аптеки, щоб купити для ОСОБА_12 необхідні ліки. Весь догляд за хворим ОСОБА_6 здійснювала ОСОБА_16 . Коли він помер, ОСОБА_16 винила його матір, що залишила його самого в будинку. Також свідок зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 жили дуже добре та любили один одного.

Свідок ОСОБА_32 , в режимі відеоконференції, пояснила суду, що познайомилась з позивачкою ОСОБА_1 в 2000 році, вона поряд торгувала на ринку. Також вона познайомилась з її чоловіком ОСОБА_6 , та бачила його сина ОСОБА_7 , який звернувся до ОСОБА_1 , назвав її «мама» та на «ви», на що свідок звернула увагу. Свідок була в гостях в квартирі по АДРЕСА_4 , де ОСОБА_1 мешкала з ОСОБА_6 . Також їй відомо, що в 2005 році вони з ОСОБА_6 за спільні кошти купили будинок, для чого 5 років відкладали гроші. Шукали будинок біля базару, бо далеко їздити на ОСОБА_30 з ОСОБА_29 . Хату купили таку, що потребувала ремонту. Ремонт робили протягом декількох років. Свідок певний час мешкала поряд з ними по вул. Трудовій, тому спілкувались часто. Спільний дохід у них був з торгівлі на базарі, оскільки вони привозили на продаж продукцію з села Скельки від батьків ОСОБА_1 , які мали господарство, також ОСОБА_12 працював на заводі, але неповний тиждень, тому йому було зручно поєднувати з торгівлею. Також ОСОБА_1 отримувала зерно за оренду паїв та продавала його. Приблизно в 2016 році свідок переїхала з Запоріжжя, та в подальшому тільки декілька разів відвідувала ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , проте спілкувались часто телефоном. Під час останніх відвідувань свідком Запоріжжя було зроблено спільні з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 фото; коли ОСОБА_6 вже переніс інсульт свідок приїхала в Запоріжжя зробити закордонний паспорт, жила два тижні в їх будинку та допомагала ОСОБА_1 доглядати ОСОБА_12 , а його мати ОСОБА_5 на той час поїхала з будинку та повернулась вже коли свідок їхала додому. Смс-повідомлення про виготовлення паспорту прийшло на телефон ОСОБА_1 . Свідок зазначила, що догляд за ОСОБА_6 під час його хвороби здійснювала ОСОБА_1 , саме вона готувала, прибирала, доглядала за господарством, платила комунальні послуги. ОСОБА_33 була необхідна на той час, поки ОСОБА_1 була на базарі.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, допитавши заявлених сторонами свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернута увага на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/11423/22 (провадження № 61-2916св24) та інших.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 року у справі № 643/6799/17 проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Судом встановлено, що 02 серпня 2005 року ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу придбав у власність будинок АДРЕСА_2 за 37 723 гривень.

ОСОБА_1 була зареєстрована в будинку АДРЕСА_2 30.03.2012 року за заявою ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть .

Дослідивши надані сторонами докази, у тому числі спільні фотографії ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та членами його родини за різні роки (2000, 2004, 2018), чеки, накладні, рахунки на придбання товарів та будівельних матеріалів, копії медичної документації та інших документів фінансового характеру, заслухавши пояснення свідків, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 2000 року до смерті ОСОБА_6 26.01.2020 р. проживали спільно.

Системний аналіз показань свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 дає можливість дійти висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 мешкали спочатку в квартирі АДРЕСА_3 , а потім в будинку АДРЕСА_2 .

Станом на серпень 2005 року, коли було придбано будинок по АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 вже жив разом із ОСОБА_1 , що підтверджується спільними сімейними фото, та поясненнями свідків.

Відповідачами не заперечувалось, що ОСОБА_1 постійно відвідувала ОСОБА_6 в лікарнях, коли у 2017-2018 р. ОСОБА_6 переніс декілька інсультів.

Медичні документи, надані ОСОБА_1 її особисті пояснення щодо перебування ОСОБА_6 у лікарнях, а також пояснення свідків свідчать про її обізнаність щодо перебігу хвороби ОСОБА_6 , її активну участь у ході його лікування. Оформлення документів щодо інвалідності ОСОБА_6 (1 група) та надходження смс-повідомлень щодо доставки інвалідного крісла та грошових виплат для ОСОБА_6 саме на мобільний телефон ОСОБА_1 , що було досліджено в судовому засіданні, також свідчить на підтвердження її позиції. Таким чином, підтримка людини під час хвороби й надання їй постійної допомоги має трактуватись судом як засвідчення факту близькості ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яке притаманне відношенням між подружжям та обопільної підтримки.

Під час судового розгляду знайшло своє підтвердження й доводи позивача про те, що вона з ОСОБА_6 вела спільне господарство. Так, суду надані докази сумісного здійснення ремонту в будинку по АДРЕСА_2 , де разом проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , спільного утримання майна (оплата комунальних послуг), забезпечення спільних побутових потреб (спільні покупки), спільне проведення часу (фотографії з відпочинку з родичами).

Вказане беззаперечно свідчить про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 тривалий час (до смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 ) фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №910/23428/17.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2019 року у справі №910/16505/19 виснував, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Суду не надано об`єктивних доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали разом лише періодично з тривалими періодами окремого проживання.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно мешкають і ведуть спільне господарство. Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Отже для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Про проживання однією сім`єю можуть свідчити, у сукупності, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19.

Факт періодичного спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні подій, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі № 192/1700/22 (провадження № 61-5103св24).

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

За таких обставин суд вважає доведеним факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

При цьому суд приймає до уваги, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Також суд, зазначає щодо необхідності застосування до відповідної позовної вимоги позивача висновків, викладених у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15, щодо окремого зазначення у резолютивній частині рішення названого вище факту, який встановлений судом.

Суду надано достатньо об`єктивних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали разом з 2000 року та вели спільне господарство.

Відповідачі та свідки з боку відповідачів не надавали суду інформації щодо наявності у ОСОБА_6 іншої сім`ї, крім ОСОБА_1 протягом двадцяти років.

Навпаки, надана ОСОБА_1 фотографія з родинного свята в 2000 році, в квартирі по АДРЕСА_1 , за місцем проживання родини ОСОБА_34 , засвідчує те, що ще на початку відносин із ОСОБА_1 . ОСОБА_27 вважав за необхідне познайомити її із усіма своїми рідними, та ввести до складу родини. Перебування відповідача ОСОБА_4 (на фото біля 10 років), (який в суді заперечував знайомство з позивачкою в 2000 році), на цьому фото біля ОСОБА_1 , свідчить на користь позиції позивачки. Також на користь позивачки свідчить те, що вона була обізнана щодо всіх наявних на фото рідних ОСОБА_8 . Правильність цієї інформації не заперечила в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 .

Так само, надана позивачкою фотографія відвідування нею, ОСОБА_6 та ОСОБА_15 атракціонів в 2004 році, свідчить про їх спільний відпочинок за участю дитини, тобто про наявність саме відносин, притаманних подружжю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до висновку, що позивач довів належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з померлим ОСОБА_6 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з 01 січня 2004 року по 26.01.2020 р.

Щодо вимог позивача про визнання спадкоємцем четвертої черги.

Сторонами не заперечується та підтверджено документально, що 02 серпня 2005 року ОСОБА_6 купив будинок АДРЕСА_2 за суму 37 723 грн. (п. 5 Договору купівлі-продажу).

В контексті ст. 74 Сімейного кодексу України, позивачка та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 р. по 26.01.2020 р.

Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю позивач заявила з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання, як такого, що є спільним майном сторін.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1259 ЦК України передбачено можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

Суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності таких обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження №61-48561св18), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18), від 01 червня 2020 року справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20), від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18), від 27 серпня 2020 року у справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц (провадження № 61-23350св19), від 02 грудня 2020 року справі № 592/1045/18-ц (провадження № 61-820св20), від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі № 200/12980/14 (провадження № 61-14159св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі №344/5528/22.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 переніс декілька інсультів, після чого тривалий час хворів, перебував у безпорадному стані та потребував постійного стороннього догляду, в зв`язку з чим йому надано інвалідність 1 групи.

Оцінюючи надані докази, суд дійшов до переконання, що позивачка від початку хвороби ОСОБА_6 перебувала із ним та допомагала йому, відвідуючи лікарні, де він перебував, купуючи ліки тощо. Також, судом встановлено, що допомогу хворіючому ОСОБА_6 надавала також його матір ОСОБА_5 , яка допомагала у догляді за сином.

Суд, надаючи оцінку сукупності обставин, які є необхідною передумовою зміни черговості спадкоємців, має зважати як на тривалість потребування сторонньої допомоги, так і доведеність за матеріалами справи найважливіших питань наявності прояву зі сторони такого спадкоємця саме турботи, підтримки та допомоги близькій людині.

Судом встановлено, що позивач підтримувала ОСОБА_6 та перебувала з ним постійно і до моменту його смерті.

Враховуючи викладене, вважаю, що досліджені судом декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , укладені в 2018 році, спростовують позицію відповідачів щодо відсутності постійного догляду за ним під час хвороби з боку позивачки ОСОБА_1 .

Той факт, що довіреною особою ОСОБА_6 в декларації зазначено саме ОСОБА_1 , а не його сина, чи матір, має трактуватись на користь позиції позивачки.

Обставина, що довіреною особою ОСОБА_1 в її декларації зазначено саме матір ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , свідчить про наявність між ними сімейних відносин на той час, коли ОСОБА_6 був живий.

Окремо є необхідність надати оцінку різним редакціям Акту підтвердження фактичного проживання за підписом голови квартального комітету ОСОБА_35 .

Оскільки в різних редакціях міститься різна інформація, а особа, яка підтвердила підписи сусідів, вже померла, в оцінці даного документу суд вважає необхідним керуватись поясненнями в суді тієї особи, яка підписала різні редакції акту, а саме сусідки ОСОБА_25 , яка допитана в суді. Зазначений свідок пояснила обставини підписання нею різних редакцій актів, та зазначила, яка інформація в акті є вірною (постійне проживання саме ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_6 ) та наявність в цьому будинку ОСОБА_5 лише протягом певних періодів, на час коли ОСОБА_1 торгувала на базарі. Так, за поясненнями свідка ОСОБА_25 , саме ОСОБА_1 постійно мешкала в зазначеному будинку разом з ОСОБА_6 , постійно опікувалась ним, вела господарство, доглядала ОСОБА_6 . Що стосується ОСОБА_5 , то за свідченням свідка, її перебування в цьому будинку було періодичним, з вівторка по вихідні, після чого вона їхала до себе в квартиру по АДРЕСА_1 , та поверталась у вівторок.

Цю обставину підтвердили в суді і свідки - сусідки ОСОБА_5 по будинку на АДРЕСА_4 , зазначаючи, що починаючи з певного часу вони зустрічали ОСОБА_5 рідко, та вона пояснювала, що доглядає свого хворого сина після інсульту, та приїздить додому на вихідні.

Таким чином, твердження позивачки, що перебування ОСОБА_5 в будинку, де вона не тримає своїх речей постійно, та за умов, що кілька днів щотижня вона проводить у власній квартири, не можна вважати постійним проживанням разом з сином.

Стосовно позиції відповідачів щодо матеріального утримання безпорадного ОСОБА_6 з боку його сина ОСОБА_4 , треба зазначити, що твердження про фінансову допомогу шляхом перерахування сином грошових коштів стороннім людям для передачі готівки паралізованому батьку не виглядає переконливою. Суду надані докази наявності у ОСОБА_6 рахунку в банку, тому гроші можна перевести на його рахунок.

Так само не переконливо виглядають твердження щодо купівлі ОСОБА_15 ліків протягом 2018 року саме для свого батька, оскільки роздруківка з банківського рахунку відповідача ОСОБА_4 не дозволяє дійти однозначних висновків щодо особи-отримувача ліків, так само і щодо особи-отримувача переведених ОСОБА_4 грошей, тим більше, що цільове призначення грошей як такі, що адресовані саме ОСОБА_6 жодного разу не зазначено. За таких обставин, до наданих відповідачами доказів руху по банківському рахунку суд ставиться критично.

Відповідачами не надано достатніх та допустимих доказів того, що саме вони фінансово утримували ОСОБА_6 піж час важкої хвороби.

Матеріалами, наданими органами ПФ України та ДПС України, підтверджується наявність доходів за період 2000-2005 роки як у ОСОБА_6 , який послідовно працював у ПрАТ «Запоріжкран» (1999-2002р.р.), ТОВ «Фірма «Крансервіс» (2003 р.), ТОВ «Приднепровский шаролітейний завод» (04.2004 11.2005 р.р.), так і у ОСОБА_1 (з 2001 по 2005 р.) від ТОВ «Промінь» за надання майна в лізинг (оренда земельних паїв позивачки).

Також, згідно пояснень ОСОБА_1 та допитаних судом свідків, ОСОБА_6 та ОСОБА_1 разом займались роздрібною торгівлею на базарі, від чого мали спільний дохід. Цю обставину визнавала в суді відповідачка ОСОБА_5 .

Виходячи з того, що судом встановлено той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали разом з 2000 року, треба дійти висновку, що вони також мали й спільний бюджет, який витрачали як на необхідні витрати для себе та дитини ОСОБА_4 , так і на організацію та утримання спільного торгового бізнесу.

На спростування презумпції права спільної сумісної власності майна подружжя, суду надані покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_21 , які стверджували, що гроші на купівлю будинку АДРЕСА_2 надав чоловік відповідачки ОСОБА_5 - ОСОБА_10 (який помер в 2007 році). Письмових доказів на підтвердження цих тверджень суду надано не було.

Зазначену інформацію про фінансування купівлі будинку саме ОСОБА_10 суд оцінює критично, оскільки документального підтвердження передачі грошових коштів від ОСОБА_10 до ОСОБА_6 (виписка з банківського рахунку, розписки тощо) суду не надано.

Розрахунок доходу ОСОБА_6 за період з 2000р. по 2 квартал 2005 р.:

5609,09 (за 2000 р.) + 5198,38 (за 2001 р.) + 4740,59 (за 2002 р.) + 6719,26 (за 2003 р.) + 8465,16 (за 2004 рік) + 6547,75 (1,2 квартал 2005 р.) = 37280 грн.

Також позивачка звертала увагу суду на аналіз цих заробітків, які ОСОБА_6 отримував в ПрАО «Запоріжкран».

Так, у 2000 році дохід ОСОБА_6 склав 5609,09 грн.

Середня заробітна плата за місяць складала 5609,09/12=468 грн.

Згідно статистичної інформації, в 2000 році прожитковий мінімум для працездатної особи складав 288 грн, а для дитини 297 грн.

Відповідно, у 2001 році дохід ОСОБА_6 склав 5198,38 грн.

Середня заробітна плата за місяць складала 5198,38/12=433 грн.

Згідно статистичної інформації, в 2001 році прожитковий мінімум для працездатної особи складав 331 грн, а для дитини 346 грн.

У 2002 році дохід ОСОБА_6 склав 4740,59 грн.

Середня заробітна плата за місяць складала 4740,59/12=395 грн.

Згідно статистичної інформації, в 2002 році прожитковий мінімум для працездатної особи складав 365 грн, а для дитини 384 грн.

Таким чином, є слушними доводи позивачки, що ОСОБА_6 не заробляв на заводі навіть мінімально достатніх грошей для утримання його самого разом з дитиною, заощадження саме в зазначеній сумі свідчать на користь доводів позивачки про спільні доходи від торгівлі, які покривали поточні потреби та дозволяли заощаджувати заробітну плату ОСОБА_6 .

Матеріалами справи, а саме інформацією від Державної податкової служби України, підтверджується наявність у ОСОБА_1 власного доходу від оренди земельних паїв. Ця інформація підтверджує пояснення ОСОБА_1 та свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_28 , ОСОБА_32 , що вона отримувала сільськогосподарську продукцію від фермерів-орендарів в оплату оренди паїв, тому мала можливість тримати в селі у батьків свійських тварин на продаж, та торгувати сільськогосподарською продукцією на базарі.

Свідок ОСОБА_32 , знайома ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , детально розповіла суду про їх спільний торговий бізнес протягом тривалого часу та обставини придбання будинку. Ця інформація наявна також в поясненнях свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_28 .

На підставі викладеного, вважаю, що у суду відсутні об`єктивні сумніви стосовно того, що в період важкої хвороби та перебування у безпорадному стані саме ОСОБА_1 постійно, щоденно, безперервно протягом всього часу хвороби всебічно підтримувала ОСОБА_6 у побуті, займалась оформленням документів щодо інвалідності, утримувала будинок, надаючи хворому ОСОБА_6 всю необхідну допомогу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Ураховуючи наведене, суд дійшов переконання, що будинок АДРЕСА_2 набутий ОСОБА_6 під час проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 та є їхньою спільною сумісною власністю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Задовольняючи вимоги позивачки ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, суд забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка надала належні і допустимі, передбачених статтями 77, 78 ЦПК України докази того, що за життя ОСОБА_6 через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, а вона матеріально забезпечувала спадкодавця, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснювала такі дії, що свідчить про наявність сукупності обставин, необхідних для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до вимог статті 1259 ЦК України.

Відтак, є всі законні підстави для задоволення відповідної вимоги позивача та зміни черговості спадкування за померлим ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним, визнання спадкоємцем четвертої черги та зміни черговості права на спадкування за законом, задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у період часу з 01 січня 2004 року по день смерті останнього по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати спільним сумісним майном набутою за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 будинок АДРЕСА_2 .

Змінити черговість спадкування після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надати ОСОБА_1 право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

В задоволені решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 19.01.2026 року.

Реквізити сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_7 .

Відповідачі:

ОСОБА_5 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_8 .

ОСОБА_4 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_8 .

Суддя Н.С. Звєздова