ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 204/3249/21

провадження № 61-9463св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року під головуванням судді Книш А. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Гапонова А. В., Космачевської Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович, про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. 19 листопада 2010 року за № 4831;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л. О. від 28 травня 2021 року за № 2425.

В обґрунтування вимог вказувала, що 19 листопада 2010 року ОСОБА_5 , представником якої виступила ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали спірний договір купівлі-продажу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивача, померла. Заповіт від 18 грудня 2008 року, який був складений ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_2 , в судовому порядку визнано недійсним. На момент посвідчення спірного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу дієздатності, оскільки на момент посвідчення договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року о 17:30 год., довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей лише о 19:30 год. 19 листопада 2010 року.

Крім того, позивачу стало відомо, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 під час розгляду цієї справи, та набувачем квартири став ОСОБА_4 .

Зазначала, що згідно з правовстановлюючим документом на квартиру продавцем виступив громадянин України - ОСОБА_2 , тоді як власником квартири був зазначений громадянин рф - ОСОБА_2 . При цьому зміна прізвища на « ОСОБА_2 » відбулася громадянином України, який не був власником квартири. Отже, громадянин України ОСОБА_2 , який до цього був громадянином України як ОСОБА_8 не міг володіти спірним майном, так як станом на 19 листопада 2010 року (момент набуття права власності на спірну квартиру) відбулося громадянином рф ОСОБА_2 з РНОКПП (ІПН) НОМЕР_1 , який до цього часу належить громадянину рф ОСОБА_2 . Більш того, громадянину України ОСОБА_2 РНОКПП (ІПН) взагалі не видавався і зміни до нього не вносилися. Вважала вказану обставину важливою, оскільки юридично правочин відбувся з порушенням законодавства від імені особи, яка не була власником майна.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 14 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовив.

Рішення суду обґрунтовано тим, що приватний нотаріус Отроцюк О. В. не порушив вимоги Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28 грудня 2006 року № 111/5. Крім того, саме приватний нотаріус Отроцюк О. В. посвідчував 19 листопада 2010 року і довіреність, і спірний договір від 19 листопада 2010 року, а тому він був достовірно обізнаний про те, що довіритель наділив свого представника повноваженнями на вчинення правочину та про те, що представник діяв у межах наданих йому повноважень. Інших підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року позивач не зазначила.

Враховуючи, що померла ОСОБА_5 за життя не зверталась із заявою про припинення дії довіреності та враховуючи наявність волевиявлення щодо відчуження спірного майна, підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року відсутні. Сам факт, враховуючи вказані обставини, що вказана довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей о 19:30 год. 19 листопада 2010 року, в той час як спірний договір купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року зареєстровано о 17:30 год., не свідчить, що такий договір є недійсним.

Встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, суд зробив висновок, що оспорюваний правочин, за яким ОСОБА_2 продав майно ОСОБА_4 , не порушував права та інтереси позивача. Відсутність порушеного права позивача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20).

Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд вважав, що при укладенні договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року у ОСОБА_3 були всі наявні підстави для вчинення такого правочину, оскільки її повноваження підтверджується довіреністю від 19 листопада 2010 року, яка видана ОСОБА_5 . Посилання позивача на той факт, що договір купівлі-продажу зареєстровано раніше ніж саму довіреність не є такими, що можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки матеріалами справи встановлено, що обидва правочини зроблено в один день у одного нотаріуса, послідовність внесення нотаріальних дій ні Законом, ні Інструкцією не визначена, а тому відсутні підстави вважати, що правочин був здійснений особою, яка не мала процесуальної дієздатності.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц, Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, від 29 серпня 2023 року у справі № 758/55/21, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2552цс16. Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували вимоги статті 43 Закону України «Про нотаріат», глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882.

Нотаріус без перевірки в реєстрі довіреностей, здійснення якої підтверджується відповідним витягом в матеріалах нотаріальної справи, не може переконатися в наявності повноважень особи на здійснення певних дій від імені сторони правочину. Таким чином, ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року не надала нотаріусу підтвердження свого обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження майном ОСОБА_5 .

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, тобто заявник є правонаступником ОСОБА_5 , як сторона правочину від 19 листопада 2010 року.

Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що у справі № 206/3502/20 ухвалою суду від 11 листопада 2020 року накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 . Відомості про обтяження квартири внесені до реєстру нерухомості не були, проте ОСОБА_2 був ознайомлений з вказаним судовим рішенням 19 квітня 2021 року. Заходи забезпечення позову не скасовано. Отже, дії відповідача вказують на його недобросовісність як сторони оскаржуваного правочину та укладання оспорюваного договору не виключає тієї обставини, що він спрямований на перешкоджання виконання судового рішення.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

14 серпня 2024 року цивільна справа № 204/3249/21 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Матері позивача ОСОБА_5 на праві власності належала кв. АДРЕСА_1 .

19 листопада 2010 року ОСОБА_5 видала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. та зареєстровану в реєстрі за № 4830, якою вона уповноважила ОСОБА_3 , зокрема, управляти та розпоряджатись усім належним ОСОБА_5 майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось (на території будь-якої держави), укладати всі дозволені законом угоди, пов`язані з управлінням майном; купувати, продавати, приймати в дар, приймати завдаток, обмінювати, заставляти і приймати під заставу споруди та інше майно (т. 2 а. с. 11).

Вказана довіреність ОСОБА_5 від 19 листопада 2010 року зареєстрована приватним нотаріусом Отроцюк О. В. в Єдиному реєстрі довіреностей 19 листопада 2010 року о 19:30 год. (т. 1 а. с. 28, 29).

Також 19 листопада 2010 року ОСОБА_5 , від імені якої по довіреності посвідченій 19 листопада 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. за реєстровим номером № 4830, діяла ОСОБА_3 , продала ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4831 (т. 2 а. с. 4).

Вказаний договір купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року зареєстрований приватним нотаріусом Отроцюк О. В. в Єдиному реєстрі правочинів 19 листопада 2010 року о 17:38 год. (т. 1 а. с. 218).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

На підставі заяви позивача від 17 травня 2011 року нотаріусом м. Єкатеринбурга (рф) була заведена спадкова справа № 50/2011 після померлої ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про зміну імені 12 січня 2018 року ОСОБА_2 змінив ім`я на ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 25).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2015 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, треті особи: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С. В., про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину задоволено, визнано заповіт ОСОБА_5 , посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину, видане приватним нотаріусом Кравченком С. В. ОСОБА_2 27 березня 2012 року після смерті ОСОБА_5 недійсними.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 419/3259/12 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_9 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у цій справі відмовлено.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2014 року у справі № 206/73/14-ц, яке набрало законної сили 26 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О. В., про визнання довіреності недійсною, що видана ОСОБА_5 19 листопада 2010 року ОСОБА_3 , із застосуванням наслідків її недійсності, визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2010 року недійсним відмовлено.

28 травня 2021 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л. О. (т. 2 а. с. 138, 139).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З укладенням договору купівлі-продажу у кожної зі сторін виникають права та обов`язки, які становлять його зміст. Обов`язком продавця є передання майна у власність (у господарське відання або оперативне управління) покупця, а покупець набуває право вимагати передання йому цього майна. У свою чергу, покупець зобов`язаний прийняти від продавця придбане майно і сплатити за нього обумовлену ціну, а продавець, відповідно, має право вимагати від покупця прийняти продане майно (якщо він у цьому заінтересований) і сплатити за нього належну грошову суму.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Згідно зі статтею 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що на момент посвідчення договору з купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року о 17:30 год. ОСОБА_3 не мала необхідний обсяг дієздатності, оскільки повноваження, які вона набула від ОСОБА_5 , були оформлені у довіреності за № 4830 лише о 19:30 год. 19 листопада 2010 року.

Пунктом 2.6.1 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28 грудня 2006 року № 111/5 (далі - Положення), передбачено, що відомості про довірителя та його представників: для фізичних осіб прізвище, ім`я та по батькові (за наявності); ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів (для представників - за наявності) або причина його відсутності.

Пунктом 2.7 Положення передбачено, що кожному реєстраційному запису про посвідчення довіреності (у тому числі видачу дубліката) в Єдиному реєстрі присвоюються реєстраційний номер запису та поточна дата реєстрації в Єдиному реєстрі.

Пунктом 2.12 Положення визначено, що реєстратор уносить відомості до Єдиного реєстру в день посвідчення довіреності (видачі дубліката довіреності) або день отримання від осіб, зазначених в абзаці 1 пункту 2.2 та в пунктах 2.8-2.9 цього Положення, заяв про внесення відомостей до Єдиного реєстру (додатки 1 та 2), крім випадків, визначених абзацом другим пункту 2.1 цього Положення.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про нотаріат» про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що при укладенні договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року у ОСОБА_3 , повноваження якої підтверджувались чинною довіреністю від 19 листопада 2010 року, були всі наявні підстави для вчинення цього правочину, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року.

Посилання заявника в касаційні скарзі на те, що нотаріус без перевірки в реєстрі довіреностей, здійснення якої підтверджується відповідним витягом в матеріалах нотаріальної справи, не може переконатися в наявності повноважень особи на здійснення певних дій від імені сторони правочину, а тому ОСОБА_3 на момент укладання договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року не надала нотаріусу підтвердження свого обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження майном ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки довіреність та договір купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року були зареєстровані в один день у одного нотаріуса та матеріали справи не містять доказів порушення нотаріусом вимог Закону України «Про нотаріат» та Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 28 грудня 2006 року № 111/5. Послідовність внесення нотаріальних дій щодо довіреності та договору купівлі-продажу за обставинами цієї справи не є підставою вважати, що правочин був здійснений особою, яка не мала процесуальної дієздатності.

Судами попередніх інстанцій порушень з боку приватного нотаріуса вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат», глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 не встановлено, тому доводи з цього приводу колегією суддів не приймаються до уваги.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року та від 28 травня 2021 року необхідно відмовити через їх необґрунтованість, з підстав, зазначених в позові.

Заявник в касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що у справі № 206/3502/20 ухвалою суду від 11 листопада 2020 року накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 . Відомості про обтяження квартири внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не були, проте ОСОБА_2 був ознайомлений з вказаним судовим рішенням 19 квітня 2021 року. Заходи забезпечення позову не скасовано. Отже, дії відповідача вказують на його недобросовісність як сторони оскаржуваного правочину та укладання оспорюваного договору не виключає тієї обставини, що він спрямований на перешкоджання виконання судового рішення. Також суди не звернули уваги на посилання заявника щодо фраудаторності правочину від 28 травня 2021 року, як на самостійну підставу для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним.

Проте, вказані доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін. Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Письмові пояснення сторони у справі, подані після строків, зазначених в частині третій статті 49 ЦПК України, не можуть розглядатись, як заява про зміну підстав позову. Тому посилання в касаційній скарзі заявника на те, що суди не взяли до уваги обставини, які позивач виклала в письмових поясненнях, не є підставою для висновку, про те, що суди порушили норми процесуального права, оскільки позивач не подавала у встановлені процесуальним законодавством заяви про зміну підстав позову.

Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Позивач ні в позовній заяві, ні в уточнених позовних вимогах, не зазначала підставою цього позову накладення арешту на кв. АДРЕСА_1 , ухвалою суду від 11 листопада 2020 року у справі № 206/3502/20 та недобросовісність дій ОСОБА_2 як сторони оспорюваного правочину, а також не оспорювала договір купівлі-продажу від 28 травня 2021 року, з підстав його фраудаторності.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно визначати правову підставу позову.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах є безпідставними, оскільки заявник не зазначає щодо якої саме норми права відсутній висновок, не наводить аргументованого обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц, Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, від 29 серпня 2023 року у справі № 758/55/21, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/7976/17, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 03 березня 2020 року у справі № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 04 серпня 2020 року у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17, від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2552цс16 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального

і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров