Номер провадження № 2/521/944/26
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.,
секретаря судового засідання Шелкопляс В.В.,
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.08.2025 року позовну заяву передано за підсудністю до Хаджибейського районного суду м. Одеси.
10.09.2025 року автоматизованою системою розподілу справ між суддями матеріали справи передано судді Бобуйку І.А.
Ухвалою Хаджибейскьогорайонного суду м. Одеси від 11.09.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено спрощене провадження у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позов не надали.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-6145/2010 від 01.10.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість: по виплаті кредиту за кредитним договором №0 від 26.06.2006 року у розмірі 83984 гривень 26 копійок, яка складається: заборгованість по кредиту у розмірі 67565,97 гривень, заборгованість по відсоткам у розмірі 13723,13 гривень, пеня за прострочення повернення кредиту у розмірі 1171,73 гривень, пеня за прострочення по відсоткам у розмірі 1523,43 гривень та судові витрати.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов?язанні шляхом відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення.

11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та позивачем був укладений Договір №1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11.05.2019 року відбулася заміна кредитора у зобов?язанні шляхом відступлення ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача прав вимоги за Кредитним договором, разом із забезпеченням.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси у справі №947/21016/20 (пр.6/947/447/20) від 07.10.2020 року відмовлено у задоволені заяви товариства про заміну сторони у виконавчих листах, про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Постановляючи таку ухвалу Київський районний суд м. Одеси, критично оцінював надані товариством докази втрати виконавчого листа, та прийшов до висновку про відмову у поновленні строку пред?явлення виконавчого документа до виконання через відмову у видачі дублікату виконавчого листа. При цьому факт переходу прав вимог за кредитним договором на користь ТОВ «ФУ «ЄФКР» судом не відхилявся.

Враховуючи вищенаведене, позивач набув право вимоги до боржника за Кредитним договором на законних підставах. Позивач є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» у зобов?язанні за Кредитним договором (розмір якого було підтверджено та захищено Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-6145/2010 від 01.10.2010 року) та до нього перейшли всі права і обов?язки які існували на дату переходу прав вимог.

Відповідно до положень ЦК України до позивача перейшло право, що у разі не виконання Боржником зобов?язання на отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові відповідно до ст.625 ЦК України.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов?язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов?язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва, виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем), виконання обов?язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов?язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідальність за порушення виконання грошового зобов?язання визначена ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі заміни сторони зобов?язання до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов?язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов?язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

За договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов?язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов?язання (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18).

Відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, права вимоги за Кредитним договором № 0 від 26.06.2006 року (разом із правами за забезпеченням) до ОСОБА_2 перейшли від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» перейшли у повному обсязі.

Згідно Договору відступлення права вимоги №1369/К від 11 травня 2019 року права вимог за Кредитним договором № 0 від 26.06.2006 року до ОСОБА_2 перейшли від ПАТ «Дельта Банк» до позивача, у повному обсязі, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку, відповідно до умов основних договорів.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припинення правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов?язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, 35 увесь час прострочення.

Зазначена позицій підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 94.07.2018р. у справі №310/11534/13, від 04.06.2019 р. у справі №916/190/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 р. у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов?язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 р. у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов?язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Викладений висновок, також, відповідає позиції Верховного Суду викладеній в постанові від 16.05.2018 р. по справі №686/21962/15-ц.

Судом встановлено, що відповідачем станом на дату подання цієї позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість за Кредитним договором перед позивачем не сплачено. Розмір несплаченої заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає 83984,26 грн.

За змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Попри дії попередніх стягувачів та позивача щодо забезпечення виконання рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-6145/2010 від 01.10.2010 року , стягнути в примусовому порядку з відповідача суму заборгованості за Кредитним договором у розмірі 83 984 гривень 26 копійок не вдалось, рішення суду залишається не виконаним.

Правову позицію з приводу нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних у подібних ситуаціях Верховний Суд виклав у Постанові від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, зокрема в постанові зазначено, що заборгованість за Кредитним договором захищена у судовому (примусовому) порядку. Факт того, що Кредитором пропущено строк для пред?явлення виконавчих документів до виконання не має правового значення.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-6145/2010 від 01.10.2010 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.06.2006 року в сумі 83984,26 грн. та станом на дату подання цієї позовної заяви судове рішення не виконане, тому суд вважає, що позивач має право отримати компенсацію за невиконання зобов?язання.

Невиконання Боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов?язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок наявний у Великої Палати Верховного Суду у постанові від 9° листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц.

Стосовно строку позовної давності, суд зазначає наступне.

На період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.

Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №206/2984/23

Отже, враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час дві невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, яке викликане недобросовісною поведінкою Боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень за період в межах строку позовної давності, тобто з 02.04.2017 року по 23.02.2022 року.

За змістом ст.ст. 625, 1212 ЦК України, положення ст. 625 ЦК України, поширюють свою дію на всі види грошових зобов?язань, а тому в разі прострочення виконання зобов?язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання, тому наслідки порушення грошового зобов?язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов?язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Суд зазначає, що для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, позивач вірно взяв заборгованість за кредитним договором, з урахуванням тіла кредиту, несплачених відсотків, пені, оскільки договірні правовідносини сторін, які існували до ухвалення судового рішення, трансформуються у зобов?язальні, пов?язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду. Невиконання такого зобов?язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням

Таким чином, суд вважає, що позивач, керуючись нормами чинного законодавства, правомірно нараховує 3% річних та суму інфляційних втрат на суму невиконаного простроченого грошового зобов?язання підтвердженого рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-6145/2010 від 01.10.2010 року.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.04.2025 року у справ №161/13011/23.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов?язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2. ст.625 ЦК України).

Судом встановлено, що три проценти річних від простроченої суми боргу за Кредитним договором №0 26 червня 2006 року, розмір якого підтверджений рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-6145/2010 від 01.10.2010 року, становить 12 342,23 грн.

Судом встановлено, що сума інфляційних витрати позивача від несплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором №0 26 червня 2006 року, розмір якого підтверджений рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-6145/2010 від 01.10.2010 року, у межах строку позовної даності за період з 02.04.2017 року по 23.03.2022 року становить 40725,95 грн.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 гривні 00 копійок підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 526, 530, 543, 549-552, 610, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Глибочицька, буд. 40) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (місцезнаходження: вул. Глибочицька, буд.40 х, м. Київ, 04052, ідентифікаційний номер в ) нараховані за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 рік, відповідно до ст.625 ЦК України, на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов?язаннями підтвердженими рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 2-6145/2010 від 01.10.2010 року: три відсотки річних у розмірі 12 342,23 грн. (дванадцять тисяч триста сорок дві) гривні 23 копійки та інфляційні втрати у розмірі 40 725,95 грн. (сорок тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 95 копійок, та разом: 53 068 грн. 18 коп. (п?ятдесят три тисячі шістдесят вісім) гривень 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (місцезнаходження: вул. Глибочицька, буд.40 х, м. Київ, 04052, ідентифікаційний номер в ) судовий збір у розмірі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку у тридцятиденний строк. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.