Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2543/25
Провадження №: 2/332/142/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Блажко У.В. за участі секретаря судового засідання Дубачової А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Волошина Євгенія Вячеславівна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини з батьком.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27.04.2013 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від шлюбу сторона мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою уникнення загрози неповнолітній дочці, а також власному життю сторони переїхали з України до Болгарії. Однак, з жовтня 2023 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично були припинені, шлюб розірваний рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя віл 20.03.2025. З жовтня 2023 року відповідач повернулася до м. Запоріжжя, де постійно проходить лікування, а позивач з донькою залишився в Болгарії, у м. Бургас, де донька ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання у шостому класі навчального закладу «Святий князь Борис І». Позивач має стабільний дохід і постійне місце проживання. З часу повернення відповідача в Україну позивач самостійно виховує доньку, повністю опікується інтересами та потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Позивач не перешкоджає і не має наміру перешкоджати у подальшому спілкуванню матері з донькою. Відповідачка не має постійної роботи, за станом здоров`я постійно потребує тривалого стаціонарного лікування, тому не зможе забезпечити гідний рівень проживання та розвитку дитини. Окрім того, мати перебуває на території, де ведуться активні бойові дії, майже щодня місто Запоріжжя перебуває під обстрілами. Оскільки протягом останніх двох років донька проживає з батьком у безпечному місці, перебуває на його повному забезпеченні, батько самостійно виховує та займається станом здоров`я дитини, позивач просить визначити місце проживання дитини з батьком.

Ухвалою судді від 06.06.2025 було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, визначений строк учасникам справи для подання заяв по суті, призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою суду від 17.10.2025 закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні 08.01.2026 позивач просив позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Вказав, що на даний час проживає з донькою в Болгарії, у м. Бургас. Ним здійснюється повне забезпечення потреб дитини, оскільки мати дитини ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, на даний час проживає у м. Запоріжжі, не має можливості забезпечувати доньку всім необхідним. Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно позивачу для отримання всіх необхідних документів, необхідних для проживання в Болгарії, зокрема, для продовження терміну проживання в Болгарії необхідно підтвердити факт проживання дитини разом з батьком на законних підставах.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .. Відповідачка зазначила, що є особою з інвалідністю, отримує пенсію по інвалідності, не працює, пояснила, що на початку повномасштабного вторгнення військ рф в Україну вона разом з родиною виїхала до Латвії. Через необхідність лікування відповідачка повернулася в Україну у жовтні 2023 року. Чоловік запропонував відповідачці вивезти дитину до Болгарії, на що відповідачка погодилася, після чого ОСОБА_1 з дитиною з ОСОБА_4 переїхали до Болгарії. З того часу вона спілкується з дочкою за допомогою телефону, коли у дочки є бажання спілкуватися. Відповідачка не оспорює факт самостійного виховання дитини батьком. Оскільки відповідачка є особою з інвалідністю, то матеріально не може забезпечувати дитину, тому не заперечувала проти встановлення місця проживання дитини разом з батьком.

Заслухана у судовому засіданні дочка сторін у справі ОСОБА_3 пояснила, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Останні 1,5 роки вона разом з батьком проживає в Болгарії, у м. Бургасі, вчиться у 7 класі школи. Разом з ними проживає нова дружина тата та її донька. Мама знаходиться в м. Запоріжжі, спілкування з мамою відбувається по телефону не дуже часто, оскільки не вистачає вільного часу, від спілкування з мамою вона не відмовлялася. Наразі тато піклується про неї, сплачує рахунки, забезпечує всім необхідним. ОСОБА_5 висказала бажання проживати разом з татом.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

У судовому засіданні 08.01.2026 вирішено відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на 16 січня 2026 року.

Представник позивача направила до суду заяву про проведення судового засідання без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Від відповідача надійшла заява про проведення судового засідання без її участі.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін та третьої особи на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 10.07.2013 (а.с. 17).

Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 27.04.2013 зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (після укладення шлюбу ОСОБА_7 ), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 19).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2025 у справі № 332/7030/24 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний (а.с. 20-22).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 823724 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 26), страждає на захворювання неврологічного характеру, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 3892 (а.с. 28-29). Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії від 29.03.2022 ОСОБА_2 рекомендований догляд вдома.

Актом обстеження умов проживання, складеним 01.07.2025 спеціалістами відділу по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають відповідачка ОСОБА_2 та її батьки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Під час обстеження умов проживання проведена бесіда з ОСОБА_2 , яка пояснила, що у 2022 році вона разом з дитиною та чоловіком виїхали до ОСОБА_10 , але спільне життя не склалося. Бабуся забрала матір у жовтні 2023 року до м. Запоріжжя через необхідність лікування, а батько з дитиною залишилися за кордоном. ОСОБА_2 не заперечує, щоб на час війни дитина залишалася з батьком (а.с. 45).

Актом обстеження умов проживання, складеним 24.06.2025 спеціалістами відділу по Заводському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, проведено обстеження умов проживання за місцем реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що вдома нікого не було, ОСОБА_1 залишено запрошення до відділу разом з дитиною (а.с. 46).

У позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначав, що проживає разом з донькою ОСОБА_3 в Болгарії, м. Бургас. Дана обставина визнається відповідачкою.

Разом з тим, суд не бере до уваги письмові докази, надані позивачем на підтвердження цієї обставини, а саме, реєстраційну карту та договір оренди нерухомого майна (а.с. 12-16), які складені іноземною мовою, з таких підстав.

Згідно зі ст. 9 ЦПК України та ч. 1ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» цивільне судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.

Відповідно до ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Згідно з частинами 3, 4 ст.14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам ч.3ст.8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Отже, Законом встановлено вимоги, відповідно до яких сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

У свою чергу, із наданих ВССУ роз`яснень, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою.

Тобто у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до пункту 8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином.

За змістом статей 76, 77, 78 докази мають бути належними, допустимими та достовірними і кожний доказ суд оцінює окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Тож для здійснення оцінки письмових доказів суд повинен розуміти зміст таких документів, що дозволить виявити суперечливості, забезпечить узгодженість дій усіх учасників процесу та дотримання верховенства права. Тобто процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, повинні бути викладені українською (державною), зрозумілою суду мовою.

Оскільки позивачем надані реєстраційна карта та договір оренди нерухомого майна, що складені іноземною мовою (болгарською та російською) та не забезпечені перекладом відповідно до вимогам чинного законодавства, суд не дає оцінку вказаним доказам.

Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів.

Листом від 13.10.2025 № 2383/01-22/18.01-1703 третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування повідомила, що під час розгляду справи на засіданні комісії була присутня матір ОСОБА_2 , яка підтвердила, що не проти проживання дитини з батьком під час воєнного стану в України. Батько ОСОБА_1 був присутній на засіданні в режимі онлайн та повідомив, що оскільки в Україні триває війна, дитині безпечніше буде з ним за кордоном, матір не справиться з донькою, їй самій потрібна допомога, тому що вона має інвалідність. Неповнолітня ОСОБА_3 також була присутня на засіданні комісії в онлайн-режимі, повідомила, що вона хоче і надалі проживати з батьком.

Третьою особою в листі також наголошено, що у зв`язку з відсутністю можливості відвідування дитини за місцем проживання, відсутності можливості встановити спроможність батька виконувати обов`язки по вихованню дитини та догляду за нею, районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування не має можливості надати об`єктивний висновок щодо встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , а також відсутні інші докази на підтвердження того, що відповідач не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.

Наявність у відповідачки статусу особи з інвалідністю ІІ групи без надання відповідних доказів не свідчить про об`єктивну неможливість виконувати нею у зв`язку з цим батьківські обов`язки.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять доказів самостійного виховання ОСОБА_3 її батьком ОСОБА_1 . Утримання та виховання дітей батьком є законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив заявник.

Суд зазначає, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак, жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються.

Відповідач не вчинила жодних дій, які б свідчили про наявність спору з позивачем з приводу встановлення факту самостійного виховання спільної дитини. Більше того, під час судового засідання вона не заперечувала проти встановлення цього факту, що свідчить про відсутність спору між сторонами, що є також підставою для відмови у позові.

Статтею 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналогічні положення закріпленні у частині другій статті 29 ЦК України, якою визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.

Спір між батьками, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини може бути вирішений органом опіки та піклування або судом.

Водночас, якщо дитині виповнилося 14 років, то вона може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 2 листопада 2023 року (справа №592/7624/22), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Зібрані докази вказують на те, що на час розгляду справи судом доньці сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилося 14 років, а тому вона вправі самостійно обирати своє місце проживання.

Отже, підстави для визначення судом місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 відсутні.

На підставі викладеного вище суд доходить висновку про відмову у позові про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини з батьком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 13, 81, 141, 263-265, 279, 280-284 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та визначення місця проживання дитини з батьком відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи http://court.gov.ua/fair.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, місцезнаходження: 69067, м. Запоріжжя, вул. Мирослава Симчича, б. 56, .

Суддя У. В. Блажко