Справа № 127/6168/25
Провадження № 22-ц/801/125/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 рокуСправа № 127/6168/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2025 року у цивільній за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалив суддя Горбатюк В. В.

Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Вінниця,

Повний текст судового рішення складено 17 жовтня 2025 року,

Встановив:

У лютому 2025 року ТОВ «Сіроко Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 32 373,00 грн. та судовий збір 3028,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2023 року між ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» (фактор) та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (клієнт), укладено договір факторингу № 034-030723, за умовами якого клієнт відступив фактору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги. Згідно з реєстром прав вимоги № 05/09/23 від 05 вересня 2023 року клієнт відступив факторові у тому числі право вимоги за договором позики № 78585122, укладеним 28 січня 2023 року між позикодавцем ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та позичальником, яким є ОСОБА_1 , право вимоги за яким на дату відступлення настало, і перейшло до ТОВ «СІРОКО ФІНАНС» з моменту підписання відповідного Реєстру прав вимоги.

Зазначений договір позики укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого, відповідно до положень п.п. 1, 5, 7 ч. 1 ст. З Закону України "Про електронну комерцію", у сторін цього договору виникли цивільні права та обов?язки майнового характеру. Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором. За умовами зазначеного договору позики позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повернути суму позики, та сплатити плату від суми позики за весь час користування коштами позики, в порядку і на умовах, що визначені договором позики.

На виконання умов договору позики позикодавець 28 січня 2023 року перерахував на вказаний позичальником рахунок грошову позику за умовами договору в сумі 9000,00 грн., виконавши належним чином взяті на себе договірні зобов`язання. Натомість відповідач у встановлені умовами договору строки суму позики не повернув, проценти не сплатив, в зв`язку з чим за час користування коштами позики на суму позики були нараховані проценти відповідно до умов договору (відповідно до доданого розрахунку), а загальний борг склав 32 373,00 грн., де сума не поверненої позики складає 9000,00 грн. та сума нарахованих і несплачених процентів 23 373,00 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Сіроко Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Сіроко Фінанс» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також вирішити питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку зі сплатою судового збору.

Зазначає, що не погоджується з рішенням суду, оскільки воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не з`ясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що всупереч висновків суду першої інстанції позивачем було надано вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність заборгованості за договором позики № 78585122 від 28 січня 2023 року. Усі документи подавалися в електронному вигляді, через систему «Електронний суд», а тому є підписаними, завірені належним чином та містять електронні підписи з усіма необхідними реквізитами особи, яка їх підписала.

Суд не дослідив всі матеріали справи, оскільки критична оцінка доказу не підтверджує відсутність заборгованості відповідача перед позивачем. Одним із вагомих доказів є довідка про переказ коштів на рахунок відповідача. Цей переказ був здійснений через платіжну систему, оператором якої є ТОВ «ФК «Фінекспрес», який надав позивачу підтвердження проведеного платежу із реквізитами в зашифрованому вигляді відповідно до встановлених чинним законодавством вимог.

Також до позовної заяви було долучено протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису, як доказ того, що довідка видана ТОВ «ФК «Фінекспрес», є підписана ТОВ «ФК «Фінекспрес», містить електронний підпис ТОВ «ФК «Фінекспрес», результати перевірки якого надані також окремим документом, і має достовірні дані щодо перерахування відповідачу суми позики за договором № 78585122. Перерахування коштів позичальнику (відповідачу) було успішно здійснено через платіжну систему і перерахування коштів відбулося за номером банківської картки вказаної відповідачем при укладенні договору позики, платіжною системою ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС», про що надано відповідне підтвердження.

Відповідач ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції належним чином обставини справи не встановив, не дослідив матеріали справи, що вбачається з описової частини рішення суду, у зв`язку з чим дослідження обставин на які посилається позивач здійснюється судом апеляційної інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 28 січня 2023 року укладено договір позики № 78585122, який підписаний електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) p5I3CcRjO47(а. с. 33-35).

Умовами договору встановлено, що ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язується передати ОСОБА_1 у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики (п.1 договору).

Відповідно до п. 2 договору сума позики складає 9000,00 грн.; строк позики (строк договору) 30 днів; процентна ставка (базова)/день 2,50% (фіксована); дата надання позики 28 січня 2023 року; дата повернення позики 27 лютого 2023 року; знижена процентна ставка/день становить 0,75%; процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день становить 2,70%; орієнтовна річна процентна ставка 990,77%; орієнтовна загальна вартість позики 11 025,00 грн.

Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики (п.4 договору).

Пунктами 5.2, 5.3 договору встановлено, що позичальник ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачена ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), у тому числі і на умовах фінансового кредиту розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін на наслідки укладення цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація), йому зрозумілі.

Пунктом 20 встановлено, що цей договір укладений у вигляді електронного документа шляхом обміну електронними повідомленнями, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи, із застосуванням електронного підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором згідно Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» № КД-000004902/ТНПП від 20 грудня 2024 року, останнім відповідно до умов договору № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року укладеного між компанією та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», 28 січня 2023 року здійснено переказ грошових коштів в сумі 9000,00 грн. на картку № НОМЕР_1 . Номер платежу 1d508aa2-d5ca-49ce-9aa5-76949d222f63 ( а. с. 29).

03 липня 2023 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу № 034-030723, відповідно до умов якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» зобов`язується відступити ТОВ «Сіроко Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Сіроко Фінанс» зобов`язується прийняти такі права вимоги та сплатити ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» ціну придбання за відповідний реєстр за плату, у передбачений цим договором спосіб (а. с. 20-26).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимог № 05/09/23 від 05 вересня 2023 року до ТОВ «Сіроко Фінанс» перейшло право вимоги за договором №78585122 від 28 січня 2023 року, позичальником за яким є ОСОБА_1 , сума заборгованості за тілом 9000,00 грн., сума заборгованості по процентам за користування 23 373,00 грн. Загальна сума заборгованості 32 373,00грн.(а.с. 19).

Крім того, ТОВ «Сіроко Фінанс» на адресу відповідача 24 грудня 2024 року надіслало досудову вимогу про необхідність сплатити борг за договором позики № 78585122 від 28 січня 2023 року (а. с. 15-16).

Згідно з розрахунком заборгованості за період з 26 лютого 2023 року по 05 вересня 2023 року станом на 05 вересня 2023 року заборгованість відповідача складає 32 373,00 грн., з яких:

- 9000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту;

- 23 373,00 грн. заборгованість по відсотках (та прострочені відсотки);

Оплати відповідача складають 6642,00 грн. (а. с. 6-12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні достатні та обґрунтовані підстави вважати, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало свій обов`язок за кредитним договором № 78585122 від 28 січня 2023 року щодо перерахування грошових коштів та що у відповідача дійсно є заборгованість, а також що ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, укладеного із ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Тому дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Сіроко Фінанс» заборгованості за договором позики № 78585122 від 28 січня 2023 року в розмірі 32 373,00 грн. не доведені та задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Із матеріалів справи вбачається, що договір № 78585122 від 28 січня 2023 року відповідачем ОСОБА_1 укладено електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) p5I3CcRjO47(а. с. 33-35).

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений; сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Таким чином, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі.

При цьому, апеляційний суд вважає спроможними доводи апеляційної скарги про те, що позивачем достовірними і належними доказами доведено перерахування відповідачу коштів у сумі 9000,00 грн.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).

Позивач ТОВ «Сіроко Фінанс», як і первісний кредитор ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», з урахуванням перерахування коштів на банківську карту № НОМЕР_1 банком-емітентом, якої є АТ «Універсал Банк», не володіє та не може володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки товариство не є банком, а перерахування коштів здійснювалось з використанням оператора послуг платіжної інфраструктури, який і займався перерахуванням коштів.

На підтвердження факту одержання відповідачем коштів згідно кредитного договору № 78585122 від 28 січня 2023 року позивач ТОВ «Сіроко Фінанс» надав: довідку ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» № КД-000004902/ТНПП від 20 грудня 2024 року, згідно якої останнім відповідно до умов договору № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між компанією та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», 28 січня 2023 року здійснено переказ грошових коштів в сумі 9000,00 грн. на картку № НОМЕР_1 . Номер платежу 1d508aa2-d5ca-49ce-9aa5-76949d222f63 (а. с. 29).

ТОВ «ФК «Фінекспрес» здійснює операції з готівковими коштами виключно у безготівковій формі, тому касові ордери на суму переказу не складаються. Умовами угод з банками-екваєрами, від яких фактично надходили на картки клієнтів кошти до переказу, передбачено надходження від ТОВ «ФК «Фінекспрес» загальних сум поповнення карток за визначений період, а не сум окремих транзакцій. У зв`язку з чим виділити транзакції як окремі платежі у банківській виписці не було можливим.

Крім того, відповідно до основних засад цивільного судочинства - змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), обов`язків з доказування (частина перша статті 81 ЦПК України), саме відповідач має довести безпідставність позовних вимог і наданих позивачем доказів, а не суд, в якого відсутні такі повноваження поза межами перевірки доводів, які міг би надати відповідач.

Відповідно до пункту 7 статті 81 Цивільно-процесуального кодексу, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не скористався наданим йому процесуальним правом на подання заперечень та спростування доводів позовної заяви ТОВ «Сіроко Фінанс». Водночас суд першої інстанції, формально пославшись на недоведеність факту перерахування коштів за договором, не здійснив належної оцінки наявних у справі доказів, не з`ясував усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та у разі необхідності не витребував інформацію в АТ «Універсал Банк» щодо платіжної картки № НОМЕР_1 , унаслідок чого допустив неповне з`ясування обставин справи.

Апеляційний суд вважає, що факт одержання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року є доведеним.

Не спроможними є і висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення його майнових прав, а відтак і наявності у нього права на подання цього позову до відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 у справі № 5026/886/2012).

Апеляційний суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт переходу права вимоги від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «Сіроко Фінанс», адже матеріали справи містять: копію договору факторингу № 034-030723 від 03 липня 2023 року, укладеного між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (клієнт) та ТОВ «Сіроко Фінанс» (фактор) (а. с. 20-26), відповідно до п. 2.1.3 перехід від клієнта до фактора прав вимоги відбувається в день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги.

Матеріали справи містять також електронну копію витягу з Реєстру прав вимог № 05/09/23 за договором факторингу № 034-030723 від 03 липня 2023 року, що відповідає формі додатку № 1 до договору факторингу (а. с. 19).

З урахуванням приписів ст. 517 ЦК України, доказами прав нового кредитора у зобов`язанні є документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення. Договір про відступлення права вимоги є реальним договором, тому право вимоги виникає і може бути визнано судом лише після передачі документів (як майна) про право вимоги (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Передача таких документів має на меті перевірку існування у кредитора права вимагати виконання боржником відповідних обов`язків, а також змісту та обсягу таких обов`язків (п. 41 постанови Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012).

Тому обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Наявність у позивача договору позики № 78585122 від 28 січня 2023 року разом з усіма додатками, з урахуванням наданого договору факторингу та електронного витягу з реєстру права вимоги, на переконання колегії суддів, за відсутності наданих відповідачем доказів протилежного, створює обґрунтовану презумпцію набуття позивачем прав вимоги за спірним договором.

За тих обставин, що кредитні кошти використовувались відповідачем, з умовами щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами він погодився, проте фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку відповідач не повернув, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Разом з тим, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач просив стягнути заборгованість за договором позики № 78585122 від 28 січня 2023 року загальною сумою у розмірі 32 373,00 грн., тобто суму заборгованості за тілом 9000, 00 грн. і по процентам за користування 23 373,00 грн. за 198 днів, згідно розрахунку заборгованості (а. с. 6-14).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловила думку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України.

Зі змісту договору позики № 78585122 від 28 січня 2023 року видно, що строк позики (строк договору) становить 30 днів до 27 лютого 2023 року (а. с. 33).

При цьому відповідно до п. 17 договору, якщо сума позики, зазначена в п.п. 2.1. п. 2 договору, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі, визначеному п. 2 договору за кожен день такого користування з урахуванням обмежень, встановлених Законом України «Про споживче кредитування».

У відповідності до п. 18 договору, якщо сума позики, зазначена в п.п. 2.1. п. 2 договору, перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) в розмірі, визначеному п. 2 договору за кожен день такого користування.

Проте такі положення договору на переконання колегії суддів не наділяють кредитора правом нараховувати відсотки поза чітко визначеного строку кредитування.

Згідно п. 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі № 5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК.

У постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).

Відтак, нарахування процентів за користування кредитними коштами за договором позики здійснюється лише до 27 лютого 2023 року включно.

Так, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 26 лютого 2023 року по 15 травня 2023 року відповідач вносив кошти на погашення кредиту на загальну суму 6642,00 грн. (а. с. 6-7).

Отже, загальна заборгованість відповідача станом на день подання позову становить 4383,00 грн.

Як встановлено судом, за умовами укладеного між сторонами договору, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 27 лютого 2023 року, а після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами строку дії кредитного договору задоволенню не підлягають.

Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками поза межами строку дії кредитного договору є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем ТОВ «Сіроко Фінанс» при подачі позову сплачено 3028,00 грн. судового збору, що підтверджено платіжною інструкцією № 248 від 20 лютого 2025 року (а. с. 27), а при поданні апеляційної скарги ним сплачено судовий збір у сумі 4542,00 грн., про що свідчить платіжна інструкція № 917 від 17 листопада 2025 року (а. с. 63).

За таких обставин, з урахуванням того, що позовні вимоги ТОВ «Сіроко Фінанс» підлягають частковому задоволенню, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Сіроко Фінанс» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам: за подання позовної заяви у розмірі 408,76 грн. та за подання апеляційної скарги у сумі 613,17 грн., усього 1021,93 грн.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» заборгованість за договором позики № 78585122 від 28 січня 2023 року в сумі 4383,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 1021,93 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник