Ухвала

19 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/7145/24

провадження № 61-4ск26

Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Тертичною Ольгою Анатоліївною, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року в складі судді: Невойта П. С. та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В., Шандри М. М., в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Наталія Степанівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Львівської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Черник Н. С. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, після чого відкрилася спадщина. Заповіту батько не склав. Вона є його єдиною донькою. За життя батька вона з ним не дуже часто спілкувалася, оскільки батьки розлучилися, коли вона була ще маленькою. Періодично передзвонювалися з батьком. В день повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну позивачка виїхала з Києва, так як там працювала та вже 01 березня 2022 року з мамою, якій 81 рік і з донькою, виїхали за кордон. Перебуваючи за кордоном понад два роки, вона 05 січня 2024 року повернулася в Україну. На початку червня 2024 року їй зателефонувала двоюрідна сестра, яка багато років проживає в США, та повідомила про смерть батька.

02 липня 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у зв`язку з пропуском строку.

ОСОБА_1 просила визначити додатковий строк на прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в три місяці.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 14 липня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.Так, з тексту позовної заяви та доданих доказів, позивач зазначає поважність пропуску звернення з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини те, що вона у зв`язку з агресією рф терміново виїхала за кордон, втратила телефон та не могла зв`язатися з батьком та не знала про його смерть. Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач зобов`язаний повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог;

частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. При цьому суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини. Так, зокрема ВС неодноразово зазначалося, що якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні;

щодо перешкод, які зазначає позивач, російська агресія та виїзд її з України разом зі сім`єю. Позивач не надала належних доказів неможливості подання заяви, перебуваючи за кордоном. На території м. Львова воєнних дій не проводилося, пояснення про те, що Позивач загубила телефон та не могла налагодити зв`язок з батьком суд оцінює критично. Так, повернувшись до України 01 травня 2024 року, позивачка тільки у червні від двоюрідної сестри, яка проживає в Америці дізналася про смерть батька, при цьому повідомляє, що знала де він проживав. У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 Верховний Суд також дійшов висновку, що не спілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі № 145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18;

крім того, у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію. Отже, з огляду на зазначене суд вважає, що сторона Позивача не надала належних доказів поважності причини пропуску строку для прийняття спадщини і судом не здобуто таких в судовому засіданні. Враховуючи наведене суд зробив висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій;

щодо причин невчасного подання заяви на прийняття спадщини на які посилається позивачка, а саме: незнання про смерть батька, перебування за кордоном і втрата телефона у якому був номер батька, суд вважав, що зазначене не є поважними причинами для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Повернувшись в Україну 05 січня 2024 року, позивачка мимо своєї волі, дізнається про смерть батька у червні 2024 року від двоюрідної сестри, яка потелефонувала їй із Америки. У разі відсутності цього дзвінка від двоюрідної сестри, позивачка напевно, і до цього часу не знала б про смерть батька;

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 прописав, що не спілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязнаних відносин між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 03 березня 2021 року у справі №145/148/20, від 21 квітня 2022 року у справі № 296/12109/18. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 прописано, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію. враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

ОСОБА_1 31 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 16 грудня 2025 року надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Уточнена касаційна скарга, зокрема, мотивована тим, що:

у пункті 24 абзацу 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій;

щодо формування нової судової практики і нового судового висновку Верховного Суду з питань застосування норм права у справах про продовження строку прийняття спадщини згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України. Перелік поважних причинами пропуску строку прийняття спадщини не є вичерпаним. А повномасштабне російське вторгнення в Україну і, як наслідок багаторічна війна, внесли свої корективи у цей список з переліком ще багатьох причин. На цей час є незначною судова практика, яка стосується періоду «лютий 2022 року - кінець 2025 року», коли війна ще і далі триває, коли мільйони сімей розлучено через від`їзди, втрату координат одне одного (особливо, якщо йдеться про людей старшого віку, які не користуються інтернетом і втрачають зв`язки через відсутність інформації) тощо. Отже, новітня судова практика, яка б відповідала реаліям сьогодення, врешті-решта має з`явитися в українському судовому просторі, як це передбачається підпунктом 3 пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, в разі якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: висновок, що містить повний перелік поважних причин (підстав) для продовження строку прийняття спадщини згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі зазначення позивачкою в уточненій касаційній скарзі про відсутність правового висновку щодо частини третьої статті 1272 ЦК України не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, та не обґрунтовано обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а томуне є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах (див. пункти 29 - 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65 цс 20), пункти 85.1-85.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)). Тому посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Тертичною Ольгою Анатоліївною, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року в частині підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат