ПОСТАНОВА

Іменем України

16 січня 2026 року м. Кропивницький

справа № 404/3322/25

провадження № 22-ц/4809/238/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Письменний О. А.,

судді Дуковського О. Л., Чельник О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 03 вересня 2025 року (суддя Мохонько В. В.),

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 грудня 2015 року між сторонами був укладений шлюб. У даному шлюбі народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося з причин несумісності характерів, діаметрально протилежних поглядів на життя, шлюб та сім`ю, відсутності взаєморозуміння. У зв`язку з наведеним сторони припинили шлюбні стосунки та перестали вести спільне господарство.

Рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 03 вересня 2025 року позовну заяву задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 12 грудня 2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 970.

В апеляційній скарзі, поданій 02 жовтня 2025 року ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду з неповно з`ясованими обставинами, просив скасувати рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 03 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено без вжиття судом заходів щодо примирення подружжя.

На його думку, суд не врахував положення ст.111 СК України щодо вжиття судом заходів щодо примирення подружжя.

В порядку, передбаченому ст.360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі (п. 14 ч.1 ст. 353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 12 грудня 2015 року у Кіровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції, про що 12 грудня 2015 року складено актовий запис № 970. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя

Позивач, звертаючись до суду із позовом, наполягала на розірванні шлюбу, при цьому, зазначала, що внаслідок непорозумінь, відносини між нею та відповідачем поступово погіршувалися, що призвело, в кінцевому випадку, до фактичного припинення між сторонами шлюбних стосунків. За її глибоким переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачем немає і вказане рішення є обдуманим та виваженим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Як зазначено у позовній заяві, позивач не бажає зберегти шлюб, наполягає на розірванні шлюбу, який носить між сторонами суто формальний характер.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Із позовної заяви вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а також категорично заперечує щодо надання строку для примирення подружжя (заперечення від 11 серпня 2025 року, а. с. 26-27, заява від 13 серпня 2025 року, а. с. 53).

Колегія суддів з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на можливість збереження шлюбу, зважаючи на категоричну незгоду позивачки з цим та наполягання на припиненні шлюбу шляхом його розірвання.

Стосовно посилань скаржника в апеляційній скарзі на неврахування судом положень ст. 111 СК України щодо вжиття судом заходів примирення подружжя, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Надання строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, від 30.05.2019 року у справі № 442/6319/16-ц, від 26.11.2018 року у справі № 761/33261/16-ц.).

Враховуючи, що позивачка категорично заперечує проти надання строку для примирення, вважає подальше збереження сімейних відносин неможливим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у наданні строку на примирення подружжя.

Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків; позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права такої сторони вимагати розірвання шлюбу.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивача.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Колегія суддів зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 03 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський О. І. Чельник