ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенка Олександра Анатолійовича в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 травня 2025 року у справі за позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в ході здійснення представницьких повноважень окружною прокуратурою було встановлено факт заволодіння відповідачем нежитловим приміщенням №32 поз.105, загальною площею 69,9 кв.м у підвалі під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 без відповідних на те правових підстав.

Також було встановлено, що нежитлове приміщенням №32 поз.105, загальною площею 69,9 кв.м у підвалі під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.1-5 загальною площею 69,9 кв.м розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим самим приміщенням.

З огляду на наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на приміщення під житловим будинком літ.А-2 за адресою: АДРЕСА_1 якого фактично не існує з моменту спорудження житлового будинку, та заволодіння нежитловим приміщенням №32 у підвалі під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності між міською радою та відповідачем жодних договірних зобов`язань, які передбачали б право відповідача користуватись цим приміщенням, порушує встановлений законом порядок проведення державної реєстрації права власності й порядок передачі об`єктів права державної та комунальної власності у користування фізичних осіб, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд:

-припинити володіння ОСОБА_1 нерухомим майном: приміщенням підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.1-5, загальною площею 69,6 кв.м, вхід в підвал літ.а за адресою: АДРЕСА_1 , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., номер 32024240 від 25.10.2016 (номер запису - 17068411) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 01;

-зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятим нежитловим приміщенням №32 поз.1-5, загальною площею 69,9 кв.м, що розташоване під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 травня 2025 року позовні вимоги Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення - залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом припинення володіння через внесення запису про відсутність права, не є ефективним засобом правового захисту інтересів позивача, оскільки не приведе до очікуваних останньому наслідків. Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача усунути перешкода у користуванні самовільно зайнятим нежитловим приміщення, суд вказав, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій спрямованих на порушення прав міської ради в розрізі виниклого спору.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко Олександр Анатолійович в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Фактичні обставини справи, установлені судом

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.12.2023, право власності на приміщення підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.105 загальною площею 69,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно обставин встановлених у постанові Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2023 прийнятій за результатами розгляду справи №200/13495/16, копія якої наявна в матеріалах справи: «Відповідно до листа №3/4 від 24.01.2023 КП «Жилсерві2» ДМР у 2013-2014 роках відповідно до технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (літ.А-2) підвальне приміщення відсутнє. Згідно листа №2853 від 18.03.2022 КП «ДМБТІ» ДМР станом на 31.12.2012 у підвалі житлового будинку літ.З-2 по АДРЕСА_1 , знаходиться приміщення №32 поз.105 загальною площею 69,9 кв.м. Житловий будинок літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за місцевою радою на підставі рішення Виконавчого комітету №68 від 25.01.1990 року».

Мотиви, якими керується апеляційний суд

Щодо здійснення прокурором представництва в суді законних інтересів держави.

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України).

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзац 1 частини третьої, абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 926/54/22 зазначено, що: «якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, і такий орган протягом розумного строку на зазначену інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру». У такому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави вказаним органом».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року у справі № 447/827/21 (провадження № 61-9570св22) з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 372/391/17 (провадження № 61-9578св21) зазначено, що: «залишаючи позов заступника прокурора Київської області без розгляду в цій справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов подано і оформлено прокурором із порушенням порядку, визначеного ЦПК України, зокрема в частині відсутності обґрунтування прокурором підстав для здійснення представництва інтересів держави. За змістом постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2019 року у справі № 905/803/18, на яку послався заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд не погодився з висновком місцевого та апеляційного господарських судів про недодержання прокурором передбаченого законом обов`язку щодо попереднього (до звернення до суду) повідомлення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області як суб`єкта владних повноважень про встановлення факту відповідного порушення (укладання оспорюваного договору) та про намір здійснити представництво інтересів держави у суді, що, на думку судів, проявилося у надісланні прокурором відповідного повідомлення одночасно з поданням позову (24 квітня 2018 року), оскільки зі змісту пункту 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що відповідне повідомлення має бути здійснено прокурором до моменту подання позовної заяви та надходження її до суду, чого прокурором порушено не було. При цьому Верховний Суд зазначив, що передчасним та бездоказовим є посилання суду першої інстанції на те, що вказаними діями прокуратури Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області нібито було позбавлено можливості та часу для оскарження визначеної прокурором наявності підстав для представництва такого суб`єкта, так як відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті».

Встановлено, що окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи N?04/54-4267ВИХ-23 від 17.05.2023 та N?04/54-8715ВИХ-23 від 18.10.2023, з інформацією з приводу порушення інтересів держави, що полягають у проведенні державної реєстрації речових прав на неіснуючу складову житлового будинку, що належить до комунальної власності, та заволодіння комунальним майном за відсутності рішення уповноваженого органу на передачу майна у користування.

Більш того, про існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запису про реєстрацію речового права ОСОБА_2 на приміщення підвалу, загальною площею 69,6 кв.м., під багатоквартирним житловим будинком літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , якого не існує з моменту спорудження цього житлового будинку, тобто про здійснення державної реєстрації на неіснуючий об?єкт нерухомого майна, який фактично відсутній як об?єкт фізичного світу, відомо Дніпровській міській раді щонайменше з розгляду цивільної справи N?200/13496/16-ц, в якій уповноважений орган приймав участь в якості позивача, в інтересах якого із позовом звернулась Центральна окружна прокуратура міста Дніпра.

В ході розгляду цієї судової справи було встановлено, що приміщення підвалу, загальною площею 69,6 кв.м., під багатоквартирним житловим будинком літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , відомості щодо якого містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та приміщення N?32 поз.1-5, загальною площею 69,9 кв.м у підвалі під житловим багатоквартирним будинком літ.3-2 за адресою: АДРЕСА_1 , яким без відповідних правових підстав заволоділа ОСОБА_3 , фактично є одним і тим же приміщенням.

Порушення інтересів держави у даному випадку полягає в тому, що в результаті незаконної реєстрації права власності на приміщення підвалу загальною площею 69,6 кв.м під багатоквартирним будинком літ. А-2 за адресою: АДРЕСА_1 , якого фактично не існує з моменту спорудження житлового будинку, тим самим легалізовано право володіння на неіснуюче нерухоме майно.

Крім того, фактичне користування комунальним нежитловим приміщенням N?32, поз. 1-5 у підвалі житлового будинку літ. 3-2, вхід у підвалі, загальною площею 69,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , за відсутності для цього правових підстав порушують права користування та розпорядження дійсного власника цього нерухомого майна - територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, з володіння якої воно фактично не вибувало.

В той же час, Дніпровською міською радою, як власником комунального майна, будучи достеменно обізнаною про існування порушень територіальної громади міста, жодних належних заходів направлених на припинення порушень зокрема, скасування незаконної державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальним майном до цього часу, не вжито.

Таким чином, зазначене свідчить про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку. Враховуючи обізнаність міської ради про встановлені порушення інтересів держави та достатній час для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органа уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, що в сукупності порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, які до цього часу залишаються незахищеними, та обумовлює актуальність позову, надаючи обґрунтовані підстави для здійснення прокурором представницьких повноважень в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Щодо позовних вимог по суті

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від

11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19)).

Зокрема, у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц також звертала увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).

Водночас колегія суддів звертає увагу, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства. Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №904/7803/21 (пункт 6.46), від 20 вересня 2023 року у справі №910/3453/22 (пункт 58).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та /або порушений охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, зокрема, щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах. Оцінка предмету заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №450/2875/19.

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції розглянув справу формально відмовивши в задоволенні позовних вимог через обрання позивачем неналежного способу захисту не здійснив оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його

здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 319 ЦК України унормовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386 ЦК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до норм статті 399 ЦК України право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, не капітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, колегія суддів встановила, що приміщення підвалу, загальною площею 69,6 кв.м., розташованого у житловому багатоквартирному будинку літ.А-2 поз. 1-5, вхід в підвал літ. а за адресою: АДРЕСА_1 не існує фізично як об`єкт нерухомого майна, оскільки будівля літ. А-2 не має взагалі підвалу.

Також, вказаний факт встановлено судом у постанові Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2023 у справі №200/13495/16-ц, яка має преюдиційне значення для розгляду даної справи по суті.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Тобто у випадку коли державна реєстрація вчинена щодо неіснуючого об`єкту нерухомого майна у особи виникає виключно незаконне право володіння на неіснуючу річ, яка не може мати власника, та відповідно не може бути витребувана.

Водночас незаконне право володіння на неіснуючу річ має бути припиненим, оскільки саме його існування є порушенням норм чинного законодавства.

Разом із тим у практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (пункт 98 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Отже, державна реєстрація права приватної власності відповідачки на приміщення підвалу, загальною площею 69,6 кв.м., розташованого у житловому багатоквартирному будинку літ.А-2 поз. 1-5, вхід в підвал літ. а за адресою: АДРЕСА_1 не існує фізично як об`єкт нерухомого майна це виключно офіційне визнання та підтвердження державою факту набуття нею права власності на таке майно, яке не існує.

Водночас відповідні записи в Державному реєстрі створюють для позивача перешкоди у реалізації ним прав власника належного йому підвального приміщення, що розташоване у суміжному будинку літ. З-2 за тією ж адресою, оскільки саме це приміщення фізично захоплено без жодних правових підстав ОСОБА_1 , з огляду на вчинення спірної реєстрації права володіння неіснуючим майном.

Процедура внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру регламентована Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 127 постанови від 21.12.2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у чинній редакції державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено незаконною реєстрацією права власності на нерухоме майно за відповідачкою, з якими позивач не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права володіння відповідачів, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном (схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18).

При цьому в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у чинній редакції, відомості про право власності відповідачів не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Державного реєстру відомостей про припинення права власності відповідачів на нерухоме майно на підставі судового рішення (mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 132, 133 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

У частині першій статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» зазначено, що розділ Державного реєстру та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Закритий розділ Державного реєстру та реєстраційна справа не підлягають поновленню. Відповідно до частини сьомої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно у разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі.

Враховуючи, що державна реєстрація прав приватної на «приміщення підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ. А-2 поз. 1 - 5, загальною площею 69,6 кв.м, вход в підвал літ. а», що розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01, як на нерухоме майно була здійснена незаконно, а зазначене майно не існує фізично, така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру.

Саме такі позовні вимоги викладені прокурором у заявленому ним позові з посиланням на норми чинного законодавства, які передбачають можливість вчинення вказаних дій.

При цьому відповідно до діючої редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію не існуючого приміщення в підвалі за ОСОБА_1 призведе виключно до поновлення запису за попереднім власником ОСОБА_4 , тобто не усуне порушення прав територіальної громади міста та відповідно буде не ефективним.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.02.2024 у справі №910/10009/22 оцінюючи відповідність обраного позивачем способу захисту права дійшла наступного висновку: «Водночас невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України, яка відповідає за своїм змістом ст. 2 ЦПК України).

Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 904/7803/21 (пункт 6.46), від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22 (пункт 58), від 01.11.2023 у справі № 910/7987/22 (пункт 5.30)».

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Колегія суддів, зазначає, що законами України не встановлено способу захисту для випадків, коли за особою зареєстроване право власності чи інше речове право, яке не може бути зареєстроване за жодною особою. Тобто у законах наявна прогалина, яка має бути заповнена за аналогією закону чи права (стаття 8 ЦК України). При цьому колегія виходить з такого.

Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 96), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 48).

Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)) передбачає, що відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 100)).

Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому в таких спорах вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідатиме належному способу захисту. Також не відповідатиме належному способу захисту вимога про припинення права власності позивача, оскільки право власності відповідача не виникає взагалі відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

Виходячи з правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), колегія дійшла висновку, що у випадку, якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт.

Виходячи з обставин справи, прокурором обрано вірний та ефективний спосіб захисту порушеного майнового права територіальної громади міста Дніпра.

Таким чином, право власності на приміщення підвалу, загальною площею 69,6 кв.м., розташованого у житловому багатоквартирному будинку літ.А-2 поз. 1-5, вхід в підвал літ. а за адресою: АДРЕСА_1 не може належати жодній особі, оскільки спірне майно є фікцією, тому, судове рішення про задоволення позовних вимог шляхом припинення володіння відповідача відповідним правом є підставою для внесення до Державного реєстру запису про припинення права власності ОСОБА_1 та для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт, за умови, що на час вчинення відповідних реєстраційних дій право власності зареєстроване за цим відповідачем. (див. п. 6.45 постанови Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №904/7803/21 та від 07 червня 2023 року у справі №916/959/22)

Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням №32 в підвалі будинку літ. З-2, розміщеним за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь#якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Такий спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника (титульного володільця), які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Верховний Суд зазначає, що підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17 та від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18.

Отже, позивачем за негаторним позовом може бути власник, у якого знаходиться майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися таким майном; підставою позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин.

Подання негаторного позову не вимагає, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпоряджання майном були результатом винних дій відповідача. Достатньо, щоб такі дії об`єктивно порушували права власника (не пов`язані з позбавленням права володіння) та були протиправними.

Таким чином, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/91/20 та від 07.02.2024 у справі №904/4267/22.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що відповідно до листа КП «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №4873 від 24.05.2023 підтверджено наявність нежитлового приміщення №32 в підвалі будинку літ. З-2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , та підтверджено що житловий будинок літ. З-2 по АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому за місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету №68 від 25.01.1990, про що видано реєстраційне посвідчення від 17.09.1990, що зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №24 за реєстровим №1588.

Відповідно до листа Дніпровської міської ради №6/5- 3471 від 07.06.2023, Дніпровська міська рада підтвердила наявність права власності на нежитлове приміщення №32 в підвалі будинку літ. З-2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначено, що балансоутримувачем вказаного комунального майна є КП «Міські активи» Дніпровської міської ради.

КП «Міські активи» Дніпровської міської ради листом №1039 від 03.08.2023, підтвердила факт перебування нежитлового приміщення №32 в підвалі будинку літ. З-2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 на балансі комунального підприємства та зазначено про те, що нежитлове приміщення зачинене, доступу до нього балансоутримувач не має.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2023 у справі №200/13495/16-ц встановлено факт відсутності підвального приміщення під будинком літ. А-2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , та фактичне захоплення відповідачкою нежитлового приміщення №32 в підвалі під будівлею літ. З-2, розміщеною поряд за тією ж адресою.

За загальним правилом викладеним у частині 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, прокурором доведено належними та допустимими доказами той факт, що Дніпровська міська рада є власником нежитлового приміщення №32 в підвалі будинку літ. З-2, розміщеного за адресою: АДРЕСА_1 , але дії відповідачки перешкоджають територіальній громаді міста Дніпра вільно його використовувати, оскільки вказаною особою після купівлі фізично не існуючого нерухомого майна самовільно захоплено комунальне нерухоме майно, що розташоване за тією ж адресою в сусідньому будинку, а також відсутність у власника та балансоутримувача доступу до вказаного приміщення.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, винесене без встановлення всебічного встановлення обставин справи, що свідчить про його не законність та необґрунтованість, та наявність підстав, визначених статтею 376 ЦК України для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог прокурора у повному обсязі.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача слід слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 10 736 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенка Олександра Анатолійовича в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30 травня 2025 року скасувати.

Позов Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про припинення володіння нерухомим майном та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням шляхом його звільнення задовольнити.

Припинити володіння ОСОБА_1 нерухомим майном: приміщенням підвалу під житловим багатоквартирним будинком літ.А-2 поз.1-5, загальною площею 69,6 кв.м, вхід в підвал літ.а за адресою: АДРЕСА_1 , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., номер 32024240 від 25.10.2016 (номер запису - 17068411) шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 01.

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні самовільно зайнятим нежитловим приміщенням №32 поз.1-5, загальною площею 69,9 кв.м, що розташоване під житловим будинком літ.З-2 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення приміщення;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 10 736 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Повний текст постанови складено 14 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: