Провадження №22-ц/812/384/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Коростієнко Н.С.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Науменка А.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/8183/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Науменком Андрієм Сергійовичем, на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Черенкової Наталі Петрівни у приміщенні цього суду 11 грудня 2025 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 ,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 .

Заява мотивована тим, що з серпня 2017 року по теперішній час вона проживала із ОСОБА_3 у цивільному шлюбі, який не реєстрували, так як не було потреби. Вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є заявниця, разом як одна сім`я. За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини заявниця та ОСОБА_3 мали спільний сімейний бюджет, у них з`явився спільний побут та спільне майно, виникли взаємні права та обов`язки, вони вели спільне господарство, разом відпочивали, позиціонували себе як чоловіка та дружину, при цьому в будь-якому іншому шлюбі в цей період часу не перебували. У грудні 2024 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу по мобілізації та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно сповіщення сім`ї №827 від 18 серпня 2025 року №51/13286 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке було направлено на ім`я матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_3 зник безвісти 30 липня 2025 року в населеному пункті Юнаківка Сумського району Сумської області. Заявниця зазначає, що встановлення факту спільного проживання її з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісті за особливих обставин» надаватиме їй право на отримання достовірних відомостей про його місцеперебування, а також інформації про хід та результати розшуку.

Посилаючись на викладене, заявниця просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме - факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У поясненнях на заяву Міністерство оборони України просило залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду та зазначило, що враховуючи той факт, що протягом семи років, починаючи з 2017 по 2025 рік Заявниця і ОСОБА_3 не звертались до місцевого відділу ДРАЦС з метою офіційно зареєструвати свої можливі відносини, можна дійти висновку, що в законний спосіб не була визнана воля ОСОБА_3 у бажанні визнання заявниці дружиною до моменту зникнення безвісти, що свідчить про його ставлення до цього факту. Хоч метою встановлення даного факту зазначено право на отримання достовірних відомостей про його місцеперебування та результати розшуку, не можна виключати того факту, що у разі задоволення заяви ОСОБА_1 виявить бажання претендувати на отримання грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, адже всю інформацію про місцеперебування та результати розшуку може отримувати рідна мати зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 . Також представниця Міністерства оборони України звернула увагу на те, що у своїй заяві ОСОБА_1 не зазначає про родичів зниклого безвісти військовослужбовця, крім матері ОСОБА_2 , та не додає ніяких доказів щодо їх відсутності. Таким чином, не відомо, чи перебуває зниклий безвісти ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, чи є в нього батько, діти та інші родичі, які після зникнення безвісти військовослужбовця набувають право на отримання відповідних пільг та виплат, які передбачені для членів сім`ї військовослужбовців, зниклих безвісти. Отже, у справі, ймовірно, наявний спір про право. Такі обставини, свідчать про можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок встановлення певного факту навіть за відсутності заперечень таких осіб. Міністерство оборони України звертає увагу суду, що при розгляді даної заяви до учасників справи повинні бути залученні всі особи, які мають права на отримання таких виплат.

Ухвалою Центрального районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2025 року заява ОСОБА_1 залишена без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що в порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Суд дійшов висновку, що факт, про встановлення якого просить заявниця, не підлягає встановленню у порядку окремого провадження, оскільки із наявних матеріалів справи встановлено, що існує спір про право, який підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження, а тому залишив без розгляду заяву ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 вказує, що ухвала суду є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема статей 293, 294, 315 ЦПК України, суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що метою встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є отримання достовірних відомостей про місцеперебування останнього, а також інформації про хід та результати розшуку як зниклого безвісти в розумінні Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісті за особливих обставин». Встановлення такого факту має для ОСОБА_1 юридичне значення, а іншого шляху для встановлення відповідного факту, окрім як в порядку окремого провадження, немає. Представник ОСОБА_1 вважає, що у таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання одноразової грошової допомоги, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів. Відповідно, між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, навіть у випадку визнання ОСОБА_3 загиблим, такого спору бути не може, оскільки ця заінтересована особа не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги. Сама по собі незгода заінтересованої особи у справі (в даному випадку Міністерства оборони України) не може свідчити про наявність спору про право із заявником. При цьому суд не зазначив ані наявного спору про право ані його сторони. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права, відповідний висновок узгоджується з постановою Верховного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 298/1350/22 (провадження № 61-15100св24). Будь-який спір про право між ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка залучена до участі у справі в якості заінтересованої особи, відсутній, а інших близьких родичів у ОСОБА_3 немає. Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24 червня 2025 року у справі №740/3257/23, для розгляду справи в порядку позовного провадження існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на судову практику Верховного Суду щодо доведення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, недоведеність заявницею належними доказами факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 та на наявність у справі спору про право.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявниці - адвоката Науменка А.С., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скаргу не підлягає задоволенню із таких міркувань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, У грудні 2024 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу по мобілізації та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (том 1, а.с. 29, 30).

Згідно сповіщення сім`ї №827 від 18 серпня 2025 року №51/13286 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке було направлено на ім`я матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , солдат ОСОБА_3 зник безвісти 30 липня 2025 року в населеному пункті Юнаківка Сумського району Сумської області. (а.с. 32).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (номер кримінального провадження 20001048, дата реєстрації провадження 20 серпня 2025 року), правова кваліфікація кримінального провадження - частина 1 статті 115 КК України, короткий виклад обставин: згідно сповіщення сім`ї №827 від 18 серпня 2025 року №51/13286 ІНФОРМАЦІЯ_1 солдат ОСОБА_3 зник безвісти 30 липня 2025 року в населеному пункті Юнаківка Сумського району Сумської області (а.с. 37).

Відповідно до довідки, виданої ОСОБА_3 . Департаментом праці та соціального захисту населення 18 вересня 2025 року, він фактично проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 37).

Згідно із витягом з Реєстру територіальних громад місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав 12 вересня 2025 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на 73/100 частки у житловому будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 зазначила, що встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу надаватиме їй право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_3 , а також інформації про хід та результати розшуку.

У статті 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» визначено, що до кола близьких родичів та членів сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, серед інших, відносяться особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Частинами 1-3 статті 6 цього закону передбачено, що близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме).

Реалізація права, передбаченого частиною першою цієї статті, відбувається шляхом подання заяви про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, та отримання достовірної інформації про хід та результати проведення її розшуку в порядку, визначеному цим Законом та іншими законами України.

Органи державної влади, уповноважені на здійснення обліку та/або розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, зобов`язані надавати інформацію про хід та результати їх розшуку в порядку, встановленому цим Законом, близьким родичам та членам сім`ї таких осіб.

Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.

За такого встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу має для останньої юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що вона є членом сім`ї ОСОБА_3 , який є військовослужбовцем Збройних Сил України і вважається зниклим безвісти під час виконання обов`язку щодо захисту Батьківщини в ході бойових дій (том 1, а.с 31), ОСОБА_1 посилалась на необхідність встановлення такого факту для того, щоб мати підстави для отримання достовірної інформації щодо розшуку ОСОБА_3 , що передбачено статтею 6 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин».

Суд першої інстанції, залишивши заяву без розгляду послався на наявність у справі спору про право, оскільки Міністерство оборони України заперечує доведеність факту, про встановлення якого просить заявниця.

Разом із тим, ні норми цього закону, ні Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, не передбачено право осіб, які проживали зі зниклим безвісти військовослужбовцем на отримання грошових виплат.

Так, відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.

Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).

У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.

Ураховуючи наведене, можна зробити висновок, що у таких справах спір може виникнути лише між суб`єктами отримання частини грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця.

У будь-якому разі між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України такого спору бути не може, оскільки ця заінтересована особа не є суб`єктом отримання такої виплати, а також не є учасником цивільно-правових відносин, пов`язаних із отриманням інформації щодо військовослужбовця.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, що містяться у пункті 106 постанови Великої Палати Верховного суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення заяви без розгляду.

Посилання Міністерства оборони України у відзиві на апеляційну скаргу на те, що заява ОСОБА_1 не може розглядатися в окремому провадженні через можливе виникнення у майбутньому спору про право, який слід розглядати в позовному провадженні (у зв`язку із можливим наміром отримання грошового забезпечення ОСОБА_3 ) колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки Міністерство оборони України не зазначає між ким існує спір про право, тоді як для залишення заяви без розгляду існування спору про право має бути реальним, а не гіпотетичним.

Також не є слушними доводи відзиву на апеляційну скаргу про відсутність достатніх та належних доказів факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки судом першої інстанції судового рішення щодо вирішення по суті заяви ОСОБА_1 не приймалося, отже апеляційним судом не переглядалось.

З урахуванням викладеного колегія суддів приймає аргументи апеляційної скарги та відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки при ухваленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та не дотримався вимог процесуального права, відповідно до пункту 4 статті 379 ЦПК України ухвалу слід скасувати, а справу - повернути до суду для продовження розгляду.

Враховуючи результати апеляційного перегляду, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, які в цьому випадку покладаються на заявницю.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Науменком Андрієм Сергійовичем, задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 грудня 2025 року скасувати, справу повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повна постанова складена 21 січня 2026 року