ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 січня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/285/25

Головуючий у першій інстанції Костюкова Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/202/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Десна»,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Десна» про витребування нерухомого майна із незаконного володіння, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Десна» (далі СТОВ «Десна»), в якому, посилаючись на приписи ст. 387, 1212 ЦК України, просив витребувати на його користь із незаконного володіння у СТОВ «Десна» нерухоме майно: сушарка льонова А-1, загальною площею 684,1 кв.м, навіс для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 є.

Позов обґрунтовував тим, що він є власником вказаного нерухомого майна, право власності зареєстроване за ним відповідно до вимог чинного законодавства.

Указував, що з 2008 року і по теперішній час СТОВ «Десна» у своїй господарській діяльності користується належним йому на праві власності майном всупереч волі позивача, а вимога про повернення належного йому нерухомого майна не виконана.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.05.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові витрати понесені позивачем залишено за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СТОВ «Десна» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі та провести розподіл судових витрат, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заявник уважає помилковим посилання суду першої інстанції на ту обставину, що право володіння нерухомим майном не вибувало у ОСОБА_1 , так як майно зареєстровано за ним відповідно до чинного законодавства. Зазначає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є тільки офіційним визнанням і підтвердженням державою прав власника на майно та не є перешкодою для вибуття майна із володіння власника, так як фактичне володіння майном може відбуватись і з порушенням діючого законодавства України.

Указує, що оскаржуване рішення суду не містить жодних посилань на норми ЦК України чи інших Законів України, які б обґрунтовували відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу СТОВ «Десна» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на помилковість та безпідставність тверджень позивача, ухвалення рішення за правильного та повного дослідження доказів і встановлення обставин справи, а також правильного застосування норм матеріального права.

Відповідач вказує, що матеріалами справи підтверджується, що власником спірного нерухомого майна є саме ОСОБА_1 , якому й належать права володіння, користування та розпорядження цим майном, дані обставини визнавались самим позивачем під час розгляду справи та безпосередньо визнаються ним в апеляційній скарзі.

Стверджує, що спірне нерухоме майно у користуванні чи володінні СТОВ «Десна» не перебувало і не перебуває, будь які відповідні записи у Державному реєстрі речових правна нерухоме майно відсутні.

Зазначає, що із відповіді Киселівської селищної ради на адвокатський запит убачається, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до селищної ради з проханнями, зокрема, підтвердити факт незаконного володіння його нерухомим майном з боку СТОВ «Десна», однак така інформація не підтвердилась.

Наголошує, що спірне нерухоме майно, яким на думку позивача незаконно заволоділо товариство, було виставлене на продаж під час розгляду справи самим же позивачем на платформі онлайн оголошень «OLX», що позивач визнав та безпосередньо підтвердив у судовому засіданні під час розгляду справи. Наведені обставини свідчать про те, що спірне майно взагалі не вибувало з володіння ОСОБА_1 , який не був позбавлений можливості передати його в користування третіх осіб або відчужити.

Зауважує, що з боку СТОВ «Десна» та/або його окремих працівників не чиниться та ніколи не чинилось перешкод для власника у вільному доступі, розпорядженні та користуванні спірним майном.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Поди В.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника відповідача ТОВ «Десна» - адвоката Торбєєва М.О., який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що власником спірного майна, а саме сушарки льонової та навісу для сіна, є позивач, який фактично не втратив володіння нерухомою річчю, доказів знаходження вказаного майна у володінні відповідача суду не надано.

Суд констатував, що з огляду на те, що право власності на нерухоме майно зареєстроване за позивачем, яке включає в себе складові щодо володіння, користування та розпорядження майном, звернення до суду з віндикаційним позовом є неналежним способом захисту.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.08.2019 та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.04.2025 позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ЧНЧР №14-639, виданого 23.09.2008 Боромиківською сільською радою Чернігівського району Чернігівської області, належить на праві приватної власності нерухоме майно: сушарка льонова А-1, загальною площею 684,1 кв.м, господарські будівлі - навіс для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є. Державна реєстрація права власності на дане нерухоме майно була проведена 30.07.2019 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (відкриттям розділу) індексний номер 48057974 від 01.08.2019. (а.с. 5, 107).

У зв`язку розглядом матеріалів зареєстрованих у ІКС ІНП за №3481 від 14.01.2025 за заявою ОСОБА_1 , щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_2 (керівник СТОВ «Десна»), Чернігівським районним управлінням поліції ГУНП в Чернігівській області направлено до СТОВ «Десна» запит з вимогою повідомити чи перебуває (перебувало) у товариства в користуванні нерухоме майно, а саме сушарка льонова та навіс для сіна, розташовані, за адресою: АДРЕСА_1 є, у разі як що так, то надати підтверджуючі документи (договір оренди майна), у разі не укладання такого договору - зазначити чи був укладений усний договір щодо користування, а також повідомити чи має власник вільний доступ до нерухомого вказаного майна (а.с. 32).

У відповідь на вказаний запит СТОВ «Десна» повідомило, що у його користуванні не перебуває та не перебувало нерухоме майно - сушарка льонова, загальною площею 684,1 кв.м, навіс для сіна, загальною площею 703,3 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є. Жодних угод, договорів з приводу користування вказаним майном СТОВ «Десна» не укладало. З боку СТОВ «Десна» та/або його окремих працівників не чиниться жодних перешкод для власника у вільному доступі та користуванні цим майном (а.с. 32 зворот).

Відповідно до акту обстеження нежитлових приміщень від 24.02.2025, складеного спільною комісією у складі представників Киселівської сільської ради Чернігівської області та СТОВ «Десна», за результатами проведеного на місці фактичного обстеження встановлено, що у користуванні СТОВ «Десна» не перебуває нерухоме майно, а саме - сушарка льонова (загальною площею 684,1 кв.м), навіс для сіна (загальною площею 703,3 кв.м), які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є (а.с. 132).

Також, у відповідь на звернення ОСОБА_1 , зокрема щодо бажання отримати підтвердження факту користування його майном СТОВ «Десна», Киселівська сільська рада Чернігівської області листом №02-18/320 від 04.03.2025 повідомила, крім іншого, що у сільської ради відсутні інформація про укладання договорів оренди щодо об`єктів нерухомого майна та джерела інформації, завдяки яким можна було б підтвердити або спростувати факт користування належним ОСОБА_1 майном СТОВ «Десна» (сушарка льонова та навіс для сіна) (а.с. 133-135).

Крім того, як слідує з матеріалів справи, з 20.03.2009 ОСОБА_1 займав у СТОВ «Десна» посаду Генерального директора, а з 10.02.2022 займав посаду Генерального менеджера (управителя) та 19.12.2024 був звільнений на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули без поважних причин (а.с. 130-131).

Під час розгляду справи стороною відповідача надана інформація про те, що спірне нерухоме майно з 10.03.2025 виставлене ОСОБА_1 на продаж або передачу в оренду на платформі онлайн оголошень «OLX», що позивач підтвердив безпосередньо у судовому засіданні під час розгляду справи (а.с. 138-149, абз. 36 рішення суду).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

У контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Згідно з приписами статті 12, частин першої, п`ятої шостої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування із незаконного володіння відповідача нерухомого майна - сушарки льонової та навісу для сіна. Тобто позивач звернувся з віндикаційним позовом.

Судом установлено, що з 23.09.2008 і на даний час ОСОБА_1 є власником визначеного ним у позові нерухомого майна - сушарки льонової А-1, загальною площею 684,1 кв.м, навісу для сіна Б-1, загальною площею 703,3 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 є.

Право власності зареєстроване у передбаченому законом порядку та відображається у Державних реєстрах, інформація про інших власників щодо спірного майна у реєстрах відсутня.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Володільцем нерухомого майна є той, за ким зареєстроване право власності на це майно

Державний реєстр прав на нерухоме майно, відображає книжних володільців нерухомого майна (щодо різних речових прав).

Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12 лютого 2020 у справі П/811/1640/17) звертала увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц вказала, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц. Зокрема, у пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

Установивши, що власником спірного майна є позивач, право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_1 , яке включає в себе складові щодо володіння, користування та розпорядження майном, останній фактично не втратив володіння нерухомою річчю, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є тільки офіційним визнанням і підтвердженням державою прав власника на майно та не є перешкодою для вибуття майна із володіння власника, так як фактичне володіння майном може відбуватись і з порушенням діючого законодавства України, висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають, а лише зводяться до безпідставного ініціювання перегляду вірного по суті рішення. Жодних фактичних обставин вибуття нерухомого майна із володіння позивачем ні в позові, ні в апеляційній скарзі не наведено та жодних доказів на підтвердження свої вимог не надано.

Посилання позивача на те, що СТОВ «Десна» вчиняє дії, які порушують його цивільні права та завдають шкоди, є голослівними.

Твердження заявника про те, що оскаржуване рішення суду не містить посилань на норми ЦК України чи інших Законів України, які б обґрунтовували відмову у задоволенні позовних вимог, не піддаються конструктивній критиці та спростовуються самим оскаржуваним рішенням суду, у мотивувальній частині якого зазначені, в тому числі, норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб між учасниками правовідносин існував юридичний спір, а порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Невід`ємним елементом правовідносин є їхній зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12.05.2025 - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2026 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко