РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року

Рiвненський мiський суд Рівненської області

в особi головуючої суддi Панас О.В.,

при секретарі судового засідання Алексейчук Ю.М.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Рудики С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівному в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав , -

в с т а н о в и в:

У провадженні Рівненського міського суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Просить позбавити громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) в місяць, але не менше 50 відсотків щомісячного прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до повноліття дочки. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує наступними доводами.

14 березня 2015 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 .

Від першого шлюбу у його дружини є дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якої є ОСОБА_2 .

Від спільного шлюбу у них двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після народження сина ОСОБА_7 їхній сім`ї було видано Посвідчення № НОМЕР_4, НОМЕР_1 як багатодітній сім`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_6 його дружина - ОСОБА_4 померла.

Він, з трьохрічного віку виховує та забезпечує ОСОБА_3 . За дев`ять років, протягом яких вони з дружиною виховували ОСОБА_8 , дитина стала йому як рідна, в нього такі ж почуття любові та турботи до неї, як і до спільних з дружиною дітей.

Починаючи з 2015 року відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дочки ОСОБА_8 , ніколи не вітав і не вітає з Днем народження, не цікавиться про її навчання в школі та ліцеї. Ніколи не дбав про належне матеріальне утримання дочки. Відсутнє навіть спілкування по мобільному телефону.

ОСОБА_19 на даний час проживає з ним і знаходиться на його утриманні. Однак у зв`язку зі смертю матері дитини, виникло цілий ряд питань, які може вирішувати і представляти дитину в державних органах і установах тільки її опікун. Для того, щоб отримати опіку над ОСОБА_8 , та для захисту прав та інтересів ОСОБА_3 як теперішніх так і майбутніх, необхідно ОСОБА_2 позбавити батьківських прав.

В даному випадку винна поведінка відповідача прослідковується протягом останніх 9 років. Відповідач самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню та забезпеченню дочки. Матеріально ніяким чином не допомагав матері дитини і не допомагає на даний час йому утримувати його дочку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Рудика С.Ю., яка діє згідно , яка дії згідно ордеру серія ВК №1172176 виданий 02.07.2025 р. , позов підтримали у межах доводів позовної заяви та просили позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, його виклик в судове засідання здійснювався шляхом розміщення на сайті Рівненського міського суду за веб-адресою: http://court.gov.ua/ 06.06.2025, 16.09.2025, 21.11.2025 оголошення про виклик відповідача. З заявою з проханням слухати справу з його відсутності до Рівненського міського суду відповідач не звертався , письмового відзиву на позов суду не подав. Причину неявки суду не повідомив.

Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Самолюк І.Р. в судове засідання не з`явилася. В підготовче засідання подала до суду висновок органу опіки та піклування від 17.11.2025 № 08-01-2005/25.

Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умовим, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд вважає, що відповідач у належний спосіб був повідомлений про дату судового засідання , а тому у відповідності до ч.1ст.223 ЦПК можливо розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі матеріалів з ухваленням заочного рішення відповідно до ст.ст. 280 - 282 ЦПК України, проти чого сторона позивача не заперечила.

Ухвалою суду від 30.05.2025 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання з викликом сторін.

Ухвалою суду від 17.11.2025 підготовче засідання було закрите, призначений судовий розгляд з викликом сторін.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено судом, 14 березня 2015 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_9 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів складено актовий запис за № 156, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області було. Після укладення шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_10 ».

За час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народилися діти : дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що зроблено відповідний актовий запис № 1315, зареєстрований 02.10.2015 Відділом ДРАЦС РС Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що зроблено відповідний актовий запис № 71, зареєстрований 16.01.2018 Краматорським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області.

З оглянутого судом свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , актовий запис № 1276, зареєстрований Відділом ДРАЦС Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області встановлено, що батьками дитини є: батько- ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_9 .

Як встановлено судом, ОСОБА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 є ВПО, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №№5612-, 5612-, 5612-, 5612-, які фактично проживають в АДРЕСА_1 .

Після народження сина ОСОБА_11 та ОСОБА_1 було видано Посвідчення № НОМЕР_4, НОМЕР_1 як багатодітній сім`ї.

З оглянутого судом свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що Рівненським відділом ДРАЦС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції складено актовий запис № 2148.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 нотаріально посвідченою згодою від 08.07.2021 року, яка складена в м.Калінінград Калінінградської області рф, зареєстрованою в реєстрі №39/3-н/39-2021-13-1171, дававу згоду на вивіз дочки ОСОБА_3 за межі України її мамою ОСОБА_4 , що підтверджує факт того, що в той період відповідач перебував в м.Калінінград, рф.

Окрім того, після смерті ОСОБА_4 , відповідач надав ОСОБА_1 нотаріально засвідчену довіреність від 08.02.2025 року зареєстровану в реєстрі № 8-283, на представлення інтересів дочки ОСОБА_3 в усіх дитячих медичних закладах, що підтверджує факт того, що на той час відповідач перебував в Білорусії, м.Мінськ.

Згідно висновку органу опіки та піклування Рівненської міської ради № 08-01-2005/25 від 17.11.2025 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З висновку вбачається, що ОСОБА_1 пояснив, що після смерті ОСОБА_12 батько не приїхав в Україну, щоб вирішити питання стосовно доньки. Забирати ОСОБА_8 до себе ОСОБА_2 наміру не має. ОСОБА_1 в такому випадку вимушений звернутися до суду з заявою про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав виключно в інтересах малолітньої дитини. На даний час у дитини на території України відсутній законний представник. До цього часу для дівчинки не оформлена пенсія по втраті годувальника у зв`язку зі смертю мами. Згідно з інформацією Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної Служби України від 01.09.2025, відомостей про перетинання ОСОБА_2 державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України в період з 01.01.2022 по 04.09.2025 в базі даних не виявлено. ОСОБА_1 з трьома дітьми ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира двокімнатна з усіма комунальними вигодами. Кімнати ізольовані. В помешканні створені комфортні умови для проживання. Діти забезпечені усім необхідним для проживання, виховання і розвитку. В помешканні вони мають особистий простір, місце для підготовки до занять, зону для відпочинку. Відповідно до інформації КНП "ЦПМСД" "Північний", у ОСОБА_3 підписана декларація з сімейним лікарем. З моменту підписання декларації до лікаря з дитиною зверталась мама, а після смерті мами бабуся ОСОБА_14 та ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_2 за медичною допомогою для доньки не звертався, в телефонному режимі станом її здоров`я не цікавився. ОСОБА_15 є здобувачкою освіти у Рівненському ліцеї № 12 Рівненської міської ради. З інформації закладу освіти на дитину вбачається, що з біологічним батьком дитини класний керівник не знайома. Батько не брав участі у вихованні доньки, не цікавився її життям. Після смерті мами дівчинки нею опікується вітчим ОСОБА_16 . Він є авторитетом для ОСОБА_8 , що сприяє її дисциплінованості. Вітчим систематично відвідує батьківські збори, проявляє інтерес до навчального процесу дитини, створив сприятливі умови для її проживання та розвитку. Він створив сприятливі умови для гармонійного розвитку дитини, піклується про її фізичне і емоційне благополуччя. ОСОБА_15 є ученицею Рівненської обласної спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву. Дівчинка займається пляжним волейболом. Зв`язок з тренером, цікавиться успіхами дитини на тренуваннях, привозить та забирає ОСОБА_8 ОСОБА_1 . З ОСОБА_2 тренер не знайомий, ніколи його не бачив і не розмовляв. За час проживання у м. Краматорськ Донецької області ОСОБА_15 відвідувала Комунальний дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 97 "Веселка" комбінованого типу та навчалася у Краматорській ЗОШ № 16. З характеристик, виданих на ОСОБА_17 цими закладами, вбачається, що вихованням та утриманням дитини займались мама ОСОБА_18 та вітчим ОСОБА_16 . Батька дитини ОСОБА_2 вихователі і вчителі ніколи не бачили, з ним не спілкувалися. Біологічний батько не цікавився життям, у вихованні дитини участі не брав. ОСОБА_15 надала Службі у справах дітей письмове пояснення, в якому вказала, що у м. Рівне вона приїхала з мамою, татом, братом і сестрою. Своїм татом дівчинка вважає ОСОБА_1 , з яким живе вже 11 років. Після смерті мами дівчинка залишилась проживати з татом ОСОБА_7 , братом ОСОБА_7 та сестрою ОСОБА_13 . Пояснила, що у них гарна сім`я. Тато турбується про них, дітям разом весело та комфортно. Свого біологічного батька ОСОБА_2 ОСОБА_19 не бачила 11 років. Вона його не пам`ятає і не впізнала б при зустрічі. ОСОБА_19 не заперечує проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неї.

Згідно з ч.1 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно з ст.. 165 К України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров?'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому пона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов`язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов`язки батька і дитини.

Відповідно до вимог ст.164 СК України, відповідач повинен бути позбавлена батьківських прав щодо неповнолітньої дитини, оскільки маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов`язку, він свідомо ухиляється від їх виконання. У зв`язку з цим позбавлення батьківських прав відносно дитини призведе до позитивного результату у її долі, забезпечить захист прав та інтересів.

Таким чином, в суді достовірно знайшов своє підтвердження факт свідомого ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню ним дочки ОСОБА_2 , відсутність інтересу до дитини, грубе порушення своїх батьківських обов`язків по відношенню до неї, що встановлено з урахуванням сукупності зазначених вище факторів, тому позов про позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до 14 років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі , опікуни, чи інші особи, визначені законом.

Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів, то з урахуванняс ч.3 ст. 181 СК України , суд прийшов до висновку, що вимога підлягає до задоволення, оскільки позивач є представником дитини, разом з якою вона проживає як член сім`ї.

Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).

Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4).

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.1-3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи встановлені по справі обставини, обов`язку батьків, батька в тому числі, щодо утримання дитини, та з метою забезпечення прав дитини на матеріальне утримання, з урахуванням достовірно встановлених доказів у справі, відсутності заперечень батька щодо вимог про аліменти, суд прийшов до висновку що позовна заява в частині стягнення аліментів підлягає до задоволення та стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.05.2025 до повноліття дитини, визнаючи такий розмір аліментів справедливим та розумним.

Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 28.05.2025 по 28.06.2025 - допустити до негайного виконання.

Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в сумі 1211,20 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав, та за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету України в сумі 1211,20 грн., від сплати якого позивач був звільнений при пред`явленні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273, 280-282,284, 354, 355 ЦПК України, суд , -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , уродженця м.Краматорськ Донецької області , громадянина України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.05.2025 до повноліття дитини.

Рішення суду про стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 28.05.2025 по 28.06.2025 - допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять ) грн. 20 коп. в прибуток державного бюджету України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом , що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстроване місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, місцезнаходження: 33013, м.Рівне, вул.. Шевченка, буд. 45, .

Повний текст рішення виготовлено 19.01.2026

Суддя О.В.Панас