Справа №303/9706/25
Провадження № 2/303/3805/25
УХВАЛА

15 січня 2026 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача.

14.01.2026 позивач подав до суду заяву про забезпечення позову в якій зазначив, що предметом спору у справі є стягнення грошових коштів та компенсація моральної шкоди, а також встановлення фактичного суб`єкта відповідальності. Після подання позову ним зафіксовано обставини, які об`єктивно свідчать про ризик невиконання майбутнього рішення суду, а саме: наявні ознаки номінального використання ФОП як формального відповідача; публічна поведінка осіб, пов`язаних із бізнесом, свідчить про намагання дистанціювати фактичного вигодонабувача від відповідальності; здійснюються позапроцесуальні дії, спрямовані на тиск та вплив; у публічних каналах відсутня прозора інформація про суб`єкта господарювання та його активи. За таких умов існує реальна ймовірність: виведення коштів з рахунків; закриття або перереєстрації ФОП; зміни банківських реквізитів; фактичного унеможливлення виконання рішення суду. Судова практика виходить з того, що достатньо ймовірності ризику, а не його доведеності, для застосування заходів забезпечення позову. Запитувані заходи забезпечення є співмірними заявленим позовним вимогам, оскільки: арешт пропонується у межах ціни позову; арешт не блокує повністю господарську діяльність, а лише унеможливлює виведення коштів; заборона реєстраційних дій є тимчасовою і діє лише до ухвалення рішення суду. Запитувані заходи не порушують балансу інтересів сторін, оскільки: не позбавляють відповідачів права на захист; не створюють надмірного втручання; спрямовані виключно на гарантування виконання рішення суду. Грошові кошти на рахунках є найбільш ліквідним активом, який може бути швидко виведений або прихований. Враховуючи характер спору (споживчий, з грошовими вимогами), відсутність забезпечення фактично зводить нанівець право на судовий захист, гарантований ст. 55 Конституції України. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що арешт коштів як захід забезпечення позову є правомірним, якщо існує ризик утруднення виконання рішення, навіть за відсутності доказів фактичного виведення активів. Просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а у разі залучення співвідповідачем Дарії, які знаходяться: на всіх банківських рахунках; у платіжних системах; на рахунках, відкритих у будь-яких банківських установах України,у межах ціни позову. Заборони відповідачам відкривати нові банківські рахунки з метою обходу арешту, здійснювати перереєстрацію або припинення ФОП, змінювати платіжні реквізити, що використовуються для прийому оплат.

Згідно зі ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У частині 1 ст. 150 ЦПК України передбачено позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частинами 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року роз`яснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Співмірність заявленого способу забезпечення позову та позовних вимог передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову недостатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками вжиття заходів забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 ст. 80 ЦПК України передбачено, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Із заяви позивача про забезпечення позову слідує, що подаючи таку він обґрунтував її лише припущенням, що невжиття заходів забезпечення позову може завдати суттєвої шкоди його законним інтересам, у вигляді неможливості виконання майбутнього рішення суду.

Суд вражає, що такі припущення заявника не є достатньо обґрунтованим, як того вимагають положення Закону.

Заявником не зазначено у заяві, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду.

Крім того, суд має право забезпечити позов в межах суми заявлених позивачем вимог, але подаючи таку заяву позивач не зазначив конкретні банківські рахунки у відповідних банківських установах України, в яких знаходяться грошові кошти відповідача, а також в якому саме розмірі, тобто відсутня інформація про конкретне майно на яке необхідно накласти арешт.

Відсутність відомостей щодо конкретного майна позбавляє суд можливості визначитися із таким критерієм застосування заходів забезпечення позову як співмірність. Так, за відсутності інформації про розмір грошових коштів, що знаходяться на конкретних банківських рахунках суд позбавлений можливості накласти арешт на них в межах ціни позову.

Також суд звертає увагу, що судове рішення, як найвищий акт правосуддя, повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає, що застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача при відсутності відомостей про конкретний розмір грошових коштів, який знаходиться на конкретних рахунках є невиконуваним.

Крім того, у випадку задоволення заяви позивача про накладення арешту на грошові кошти що належать відповідачу на всіх банківських рахунках без зазначення виду рахунків, розміру грошових коштів, що на них знаходяться може призвести до порушення ч. 4 ст. 150 ЦПК України, якою не допускається накладення арешту на окремі види виплат, які перебувають на рахунках.

Заявник просить накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачу, але без зазначення конкретних рахунків та їх видів, а за таких обставин суд позбавлений можливості визначити їх належність саме відповідачу.

Суд також вважає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі рахунки відповідача може призвести до негативних та незворотних наслідків, оскільки буде перешкоджати господарській діяльності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 .

Крім того, у прохальній частині клопотання позивач просить накласти арешт у разі залучення співвідповідача Дарії на її грошові кошти на всіх рахунках, але позовні вимоги до останньої не пред`явлено і вона не є відповідачем по справі, а відтак підстави для задоволення заяви про забезпечення позову в цій частині також не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що клопотання про забезпечення позову шляхом заборони відповідачці відкривати нові банківські рахунки з метою обходу арешту, здійснювати перереєстрацію або припинення ФОП, змінювати платіжні реквізити, що використовуються для прийому оплат також не підлягає задоволенню, оскільки такі заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами. Так, позивачем не доведено, що заборона відповідачу вчиняти зазначені дії забезпечить виконання можливого рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів. Крім того, суд бере до уваги, що такі заходи забезпечення позову будуть перешкоджати господарській діяльності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , що може призвести до негативних та незворотних наслідків.

Керуючись ст. 149, 150, 153, 258-261, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя