ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2045/26 Справа № 214/6278/25 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 214/6278/25

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси)

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу 28 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н. М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 28 жовтня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В червні 2025 року Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеси) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу).

Позовна заява мотивована тим, що Міністерством юстиції України отримано листа від Державної казначейської служби України №5-06-06/14828 від 04 липня 2024 року щодо здійснення дисциплінарних проваджень стосовно державних службовців міжрегіональних управлінь, внаслідок протиправних дій або бездіяльності, що завдало збитку державному бюджету в якому зазначено, зокрема, про те, що 04 червня 2024 року на виконання виконавчого листа Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року по справі 214/8580/19 на користь ОСОБА_2 було перераховано 42 306,99 грн, оскільки рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було задоволено позов ОСОБА_2 до Саксаганського відділу ДВС Міністерства юстиції у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про визнання бездіяльності та відшкодування завданої шкоди. У зв`язку з цим стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн, матеріальну шкоду у розмірі 38 538,59 грн, відшкодування витрат по сплаті судового збору 1 768,40 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було встановлено, що 25 березня 2019 року державним виконавцем Данилюк К.С. було винесено постанову про тимчасове обмеження боржника у праві виїзді закордон. 02 квітня 2019 року державним виконавцем Данилюк К.С. було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду закордон. ОСОБА_2 , отримавши постанову, уклав договір про надання туристичних послуг, відповідно до яких мав намір здійснити виїзд з України. Проте, особі було відмовлено у виїзді за межі України на прикордонному пункті «Бориспіль». Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 03 жовтня 2019 року №184/Ч-14711, протягом періоду з 25 березня 2019 року по 23 вересня 2019 року в органах державного кордону Державної прикордонної служби України здійснювалось тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене постановою державного виконавця Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області Данилюк К.С. Відтак, державним виконавцем було видано позивачу постанову, яку не було направлено до відому до відповідного органу. Варто зазначити, що з моменту винесення постанови державним виконавцем про скасування обмежень і до з`ясування факту невиконання державним виконавцем своїх обов`язків минуло майже 6 місяців. За цей час державним виконавцем ОСОБА_1 не було з`ясовано, чи були скасовані обмеження прав Боржника, що підтверджує неналежне виконання посадових обов`язків уповноваженою особою.

Позивач зазначає, що відповідач звільнена з посади старшого державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі з 06 лютого 2020 року з припиненням державної служби.

11 липня 2024 року міжрегіональному управлінню доручено ініціювати дисциплінарні провадження, за результатами здійснення останніх внести державним службовцям у порядку та в строки, передбачені ст. 82 Закону №889-VII, письмові пропозиції про відшкодування завданої бюджету шкоди.

На підставі наведеного вище позивач вважає, що внаслідок протиправної та незаконної діяльності ОСОБА_1 було завдано збитків державному бюджету у розмірі 42 306,99 грн, оскільки як зазначає позивач, держава виконала рішення суду щодо відшкодування стягувачем 42 306,99 грн, тому позивач просив суд в рахунок відшкодування шкоди, завданої державному бюджету, стягнути з відповідачки в порядку регресу 42 306,99 грн, а також стягнути суму судового збору у сумі 3 028 грн.

Рішенням Покровського районного суду м. Кривого Рогу 28 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Апелянт зазначає, що відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регрес - право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове пов`язане з регресною вимогою зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403- VIII державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями. Суд в оскаржуваному рішенні не врахував, що з вищезазначеного випливає, що спеціальним нормативним актом, що регулює дані правовідносини є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року.

Саме через незаконну та протиправну діяльність відповідача було прийнято рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року у справі № 214/8580/19 про визнання бездіяльності та відшкодування завданої шкоди у сумі 42 306,99 грн на користь ОСОБА_2 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Таким чином, бездіяльність старшого державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Рогу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Данилюк (Захаренко) К.С. знаходиться у прямому, безпосередньому причинному зв`язку з заподіяними збитками Державному Бюджету України.

Судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не враховано, що позивач позбавлений можливості провести дисциплінарне провадження у зв`язку зі звільненням відповідача та не має правових підстав для проведення службового розслідування, а тому посилання на процедуру службового розслідування, яка встановлена Порядком, який не підлягає застосуванню, є підставою для скасування судового рішення повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу від 06 лютого 2020 року №20-к ОСОБА_3 , старшого державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), було звільнено за власним бажанням (а.с.38).

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року у справі 214/8580/19, позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково, визнано бездіяльність Саксаганського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та стягнуто 3 000 грн моральної шкоди, 38 538,59 грн - матеріальної шкоди, 768,40 грн - витрати по сплаті судового збору (а.с.40-44).

Відповідно до листа від Державної казначейської служби України виконавчий лист Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу, який було видано на виконання рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 травня 2021 року у справі 214/8580/19, було виконано (а.с.49-53)

ОСОБА_3 позивачем надсилалась пропозиція про відшкодування шкоди про добровільну сплату завданої шкоди (а.с.45-48).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки право пред`явлення зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб державних органів, винних у завданні збитків не поширюється на відшкодування моральної шкоди, а позов пред`явлений у зв`язку із відшкодуванням за рахунок Державного бюджету за судовим рішенням саме моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Частиною ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 4 ст. 1191 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Відповідно до цієї норми права, держава, відшкодувавши шкоду, отримує право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду.

Регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове пов`язане саме з регресною вимогою.

Регрес регулюється загальними нормами цивільного права.

Тобто, у разі регресу виконання первісного зобов`язання має характер правоприпиняючого та одночасно правоутворюючого юридичного факту.

Згідно частин 2, 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу», Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: 1) державного службовця, який заподіяв шкоду; 2) посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи.

У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

Зі змісту приписів ч. 1 та 3 ст. 81 Закону України «Про державну службу» вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є неналежне виконання державним службовцем своїх посадових обов`язків, а у разі спільного заподіяння шкоди кількома державними службовцями кожен із них несе відповідальність у розмірі, пропорційному ступеню вини.

Глава IX Кодексу законів про працю України встановлює гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Підпунктом 2 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.9, 10 п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів). За поданням Казначейства України органи прокуратури звертаються в інтересах держави до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам). Посадові та службові особи органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), дії яких завдали шкоди, що відшкодована з бюджету, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законом.

При цьому суд зазначає, що саме лише задоволення скарги на дії державного виконавця не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями такої посадової особи та заподіяною шкодою. В даному випадку доведенню має підлягати та обставина, що саме протиправні дії чи бездіяльність заподіювача шкоди є причиною, а збитки які виникли у потерпілої особи безумовним наслідком такої поведінки особи.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 01.03.2023 року по справі №752/3839/2022 (№61-11057 св 22).

Абзацами 4, 5 п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визначено, що органи державної влади (органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування) після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету (місцевих бюджетів), у випадках, визначених цим пунктом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення. За результатами службового розслідування органи державної влади (органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування) та органи Казначейства України у місячний строк можуть звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), з пред`явленням зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб цих органів, винних у завданні збитків (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).

Згідно із ст. 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», державні органи після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету, у випадках, визначених цим Законом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб таких органів, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях зазначених осіб.

Таким чином, якщо рішенням суду не встановлено складу кримінального правопорушення в діях посадової, службової особи державного органу, дії якої призвели до збитків державного бюджету, проведення службового розслідування щодо причетних посадових, службових осіб таких органів є обов`язковим.

Враховуючи вищевикладене, лише службовим розслідуванням можливо встановити чи був у діях відповідача умисел на здійснення нею службової бездіяльності, і якщо такий мав місце, якими саме діями чи бездіяльністю така була вчинена.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даному випадку вищевказаними судовими рішенням складу кримінального правопорушення у діях відповідачки не встановлено, і станом на день розгляду даної справи по суті будь-яке кримінальне переслідування такої особи з приводу неналежного виконання нею своїх посадових обов`язків не здійснюється.

Непрямий умисел - це умисел, при якому особа усвідомлювала неправомірність свого діяння (бездіяльності) або рішення, передбачала його негативні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Однак, позивачем не конкретизовано, зокрема, в чому саме полягає та на що був направлений непрямий умисел відповідача при вчиненні ним діяння у виконавчому провадженні; не зазначено, які аспекти свідчать, що відповідач усвідомлював неправомірність свого діяння у даному випадку та передбачала його негативні наслідки, тощо.

Крім того, колегія зазначає, що зі змісту положень ч. 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу» вбачається, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

При цьому, положеннями ст.ст. 80, 81, 82 Закону України «Про державну службу» не визначено можливості регресної вимоги до державного службовця щодо відшкодування саме моральної шкоди.

В той час, як положеннями ч. 4 ст. 1191 ЦК України встановлено можливість такої зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, за виключенням відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що під час розгляду справи не встановлено умисного заподіяння шкоди державним виконавцем державі; враховуючи положення ч.4 ст.1191 ЦК України, що виключають можливість пред`явлення зворотної вимоги до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди, - колегія дійшла висновку про недоведеність підстав для покладення на відповідача відповідальності по відшкодуванню шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу 28 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: