ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 296/10313/21

провадження № 61-11753 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвокат Ткачук Анатолій Олександрович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Вернидуб Дмитро Вікторович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука Анатолія Олександровича, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира

від 17 грудня 2024 року у складі судді Маслак В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Григорусь Н. Й., Талько О. Б., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 96 560,00 доларів США та 15 600,00 Євро, переданих йому на зберігання, а також понесені нею судові витрати.

Позов мотивовано тим, що вона з 2003 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 у будинку № НОМЕР_1 в Садово-городницькому товаристві «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташоване в Житомирському районі, Житомирської області. За час спільного проживання, ведення спільного господарства і бізнесу вони отримали (заробили) грошові кошти в іноземній валюті (долари США, Євро), які зберігалися за вказаною адресою. У зв`язку із тимчасовим від`їздом до дочки, яка проживає у Німеччині, вона попросила синацивільного чоловіка - ОСОБА_2 провідувати батька у приватному пансіонаті для людей похилого віку, де він проходив реабілітацію після перенесеної хвороби, та наглядати за будинком в садовому товаристві.

Зазначала, що 27 січня 2021 року ОСОБА_2 запропонував передати йому на зберігання грошові кошти в іноземній валюті на час її поїздки за кордон, про що написав розписку, на якій вона своєю рукою проставила дату - 27 січня 2021 року. Загальна сума коштів в іноземній валюті, які передані відповідачу на зберігання складала96 560,00 доларів США та 15 600,00 Євро. Після її повернення в червні

2021 року з Німеччини ОСОБА_2 відмовився повертати кошти, які вона йому передала на тимчасове зберігання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня

2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду

від 07 серпня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що договір зберігання сторонами не укладено, так як не дотримано письмової форми договору зберігання, не досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, а відповідач заперечує укладення договору зберігання на суми 96 560,00 доларів США та 15 600,00 Євро, свій підпис під договором (розпискою) не ставив, будь-які інші обставини, на які посилаються сторони (наявність/ відсутність сімейних відносин, спільного проживання та спільних доходів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) не мають значення для встановлення факту укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та його умов.

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу позивача, зазначив, що надані позивачем відеозаписи, не містять підтвердження факту укладення та підписання відповідачем договору зберігання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук А. О., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2025 року поновлено представнику ОСОБА_1 - адвокату Ткачуку А. О., строк

на касаційне оскарження. У задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено. Касаційну скаргу залишено без руху для усунення її недоліків.

У наданий судом строк представник ОСОБА_1 - адвокат Ткачук А. О., усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи № 296/10313/21 із Корольовського районного суду м. Житомира, надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У жовтні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука А. О., мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Вказує, що в оскаржуваній постанові Житомирського апеляційного суду

від 07 серпня 2025 року відсутнє посилання на висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.

Водночас, суд апеляційної інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), в якій міститься висновок, що реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року

у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) зазначено, що відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Вважає, що суди, досліджуючи надану відповідачем розписку, дійшли помилкового висновку, що між сторонами не дотримано письмової форми договору зберігання грошових коштівй не досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов.

Зазначає, що пояснення відповідача в судах є непослідовними, суперечливими та не логічними. Зокрема, відповідач пояснював, що розписку писав для батька, якого вдома не було, потімзазначав, що кошти передав батькові після його виписки з лікарні, а після цього повідомив суду, що спірні кошти вже належать сім`ї ОСОБА_2 і позивач відношення до коштів не має. Водночас відповідач не заперечував, що більше 10 років позивач проживала в одному будинку з його батьком, вела спільне господарство, доглядала за його батьком. При цьому, підтвердив що позивач була зареєстрована ФОП і здійснювала підприємницьку діяльність, за рахунок чого робила заощадження.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційнускаргу

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Вернидуба Д. В., на касаційну скаргу, в якому зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження факту укладення договору зберігання коштів та досягнення всіх визначенихзаконом істотних умов договору зберігання. Письому розписку відповідач не підписував. При цьому наведені у касаційній скарзі правові висновки Верховного Суду є нерелевантними у даній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У січні 2021 року ОСОБА_2 , перебуваючи в будинку свого батька

ОСОБА_4 за адресою:

АДРЕСА_1 у присутності ОСОБА_1 взяв грошові кошти в сумі 96 560,00 доларів США та 15 600,00 Євро, про що вказав на аркуші паперу (мовою оригіналу): «30 000$

15 600€ 60 000$ 813$ 5 747$ Я взял на сохранение». Розписка не містить підпису. У розписці ОСОБА_1 власноручно написала дату її складення - 27 січня 2021 року (а.с. 13).

Зазначені обставини написання такої розписки сторонами не заперечується.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник, у змісті касаційної скарги, зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука А. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У цій справі Верховний Суд має відповісти на питання: чи можливе застосування норм ЦК України про договір зберігання (предмет і підстава позову) у разі написання саме відповідачем письмової розписки, але без проставлення підпису.

Зігідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. При цьому письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі, № 916/667/18, провадження № 12-145гс19, на яку посилається автор касаційної скарги, у пункті 7.27 зазначила: «…Відповідно до абзацу третього частини першої статті 937 ЦК України письмова форма договору зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчено розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. …».

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах: від 22 лютого 2023 року у справі № 638/5333/19, провадження № 61-115св22, від 12 квітня 2023 року у справі № 756/14871/20, провадження № 61-5726св22, також зазначив, що: «Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Згідно з частиною першою цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини».

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених

цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка Верховним Судом переглядається, судами встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідач письмову розписку не підписав.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

У зв'язку з викладеними вище нормами матеріального права та сталою судовою практикою Верховного Суду, висновки якого згідно з частиною четвертою

статті 263 ЦПК України щодо застосування норм права має враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів про неукладення між сторонами договору зберігання і, як наслідок, неможливість застосування до правовідносин, які виникли, норм цивільного законодавства про договір зберігання (договірні правовідносини).

Указане не позбавляє позивача можливості захищати свої права, у разі доведення їх порушення, в інший, передбаний законом, спосіб.

Посилання касаційної скарги про те,що суд не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18), в якій міститься висновок, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії, є безпідставними.

Так, у наведеній справі, як і у процитованому висновку Верховного Суду, визначальним є твердження суду про «домовленість сторін стосовно істотних умов договору». У цій справі договір сторонами був підписаний, а тому вказана постанова Верховного Суду не є релевантною до обставин справи, яка переглядається.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками судів, вони у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. При цьому судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які б призвели

або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу

без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткачука Анатолія Олександровича, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк