АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року

м. Чернівці

справа № 725/4912/25

провадження № 22-ц/822/114/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.

за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на ухвалу Чернівецького районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2025 року

головуюча в суді першої інстанції суддя Федіна А. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та клопотання про зупинення провадження

У червні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 .

Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме житловим будинком, що розташований на АДРЕСА_1 , шляхом вселення, а також зобов`язання ОСОБА_2 не чинити позивачці будь-які перешкоди у користування вказаним житловим будинком та передати ключі від вхідних дверей.

Позов обґрунтований тим, що сторони з 12 вересня 1999 року перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2022 року.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя набуло у власність житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 .

Право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 , проте це не змінює його правового режиму як спільної сумісної власності подружжя.

У березні 2025 року відповідач здійснив заміну вхідних замків, чим чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком.

У вересні 2025 року ОСОБА_2 подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі № 725/4912/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном до набрання законної сили рішенням суду у справі № 725/6262/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Клопотання про зупинення провадження у справі в тому числі мотивоване тим, що у справі № 725/6262/25 ОСОБА_2 подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю, а тому невизначеність правового режиму спірного нерухомого майна об`єктивно перешкоджає вирішенню спору у цій справі.

Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Чернівецького районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2025 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкоду користуванні нерухомим майном зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 725/6262/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Судом встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала на те, що право власності на спірний житловий будинок зареєстроване за відповідачем, натомість вказане майно було придбане в період шлюбу, а тому на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, що дає їй право вселитись в будинок, натомість у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя було заявлено зустрічний позов, в якому заявлені вимоги про визнання житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Отже, до вирішення спору між колишнім подружжям щодо права власності на спірний будинок, неможливо вирішити спір про вселення позивачки у вказаний будинок.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що наведені обставини є підставою для зупинення провадження у даній справі відповідно до вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України до набрання законної сили рішенням суду у справі № 725/6262/25.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Чернівецького районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.

Посилається на те, що у пункті 6 частини першої статті 251 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Проте, суд в порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети спорів у справах і не вказав обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у справі про визнання спірного житлового будинку приватною власністю ОСОБА_2 виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги та можливості усунення перешкод у користуванні вказаним нерухомим майном.

Отже сама по собі взаємопов`язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення у іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду іншої справи суд має достатньо правових підстав для розгляду та вирішення по суті цієї справи, так як позивач проживала в спірному будинку на законних підставах та була виселена з нього в результаті самовільних дії відповідача ОСОБА_2 , не дивлячись на те, що позивачка ОСОБА_1 не має у власності іншого житлового приміщення, а тому вимушена протягом тривалого часу проживати у своїх родичів та знайомих, що доводить важливість своєчасного розгляду цієї справи в розумні строки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав відзив на апеляційну скаргу.

Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Чернівецького районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2025 року залишити без змін.

Посилається на те, що ухвала суду є законною та обґрунтованою.

Акцентує увагу на тому, що правовою підставою позову, позивачка в тому числі вказала статті 391, 396 ЦК України. А тому факт належності спірного будинку їй на праві спільної сумісної власності є преюдиціальним для вирішення спору про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення. Доводи апеляційної скарги про те, що вона «проживала на законних підставах» і була «виселена самовільно», не можуть бути вирішені по суті, поки не буде остаточно встановлено правовий статус майна.

Позивачка не є членом сім`ї ОСОБА_2 , оскільки їхній шлюб розірвано ще 11 серпня 2022 року.

У разі, якщо суд у справі № 725/6262/25 про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя встановить, що житловий будинок який розташований на АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , то право ОСОБА_1 на користування (вселення) буде залежати лише від дозволу власника, а у випадку її вселення до ухвалення рішення у справі № 725/6262/25 ОСОБА_2 буде змушений звертатися до суду із позовом про виселення.

Щодо твердження ОСОБА_1 про порушення розумних строків розгляду справи, вважає, що це не може бути підставою для скасування законної ухвали про зупинення провадження, оскільки дотримання розумних строків не може відбуватися на шкоду правильності та повноті судового розгляду.

За таких обставин зупинення провадження до вирішення преюдиціального питання є процесуальною гарантією уникнення прийняття взаємовиключних рішень різними судами та забезпеченням принципу правової визначеності.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При тлумаченні поняття «розумні строки» ЄСПЛ визначив момент початку та закінчення цих строків, а також вивів критерії, які повинні враховуватися при оцінці певного строку як розумного, а саме: складність справи, важливість для заявника питання, що розглядається судом, поведінка заявника, поведінка державних органів.

Відповідно до частини першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Аналізуючи питання зупинення провадження у цивільній справі, колегія суддів виходить з того, що цей правовий інструмент процесуального законодавства зумовлює тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи та щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Глава 8 розділу ІІІ ЦПК України містить норми, які регулюють порядок та підстави зупинення і закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду.

Зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків (частина перша статті 125 ЦПК України), який продовжується з дня відновлення провадження у справі (частина друга статті 125 ЦПК України), а самі випадки, які регламентують зупинення провадження у справі чітко передбачені статтями 251, 252 ЦПК України і є вичерпними.

Положення статті 251 ЦПК України передбачають обов`язок суду зупинити провадження у справі.

Пункт шостий частини першої статті 251 ЦПК України визначає, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК України).

Досліджуючи питання дотримання судом під час зупинення провадження норм процесуального права, зокрема, пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, колегія суддів виходить з системного аналізу цього пункту через призму завдань та основних засад цивільного судочинства, закріплених у частині першій, пунктах 1, 4, 10, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України, а також умов застосування цього пункту, якими є:

об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи; тобто, неможливість для суду самостійно встановити обставини, які встановлюються судом у іншій справі;

пов`язаність справи з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення;

обґрунтованість судового рішення, в якому має бути проаналізовано, чи дійсно від наведених обставин залежить вирішення спору в цій справі, та належно мотивовано, що зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи зумовлюється виявленням в ній саме обставин, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено і саме це і є першопричиною перешкоди у здійсненні правосуддя в справі, що зупиняється.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

З урахуванням вищевикладеного, по-перше, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; по-друге, під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; по-третє, обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі з огляду на вимоги пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати:

чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства;

чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.

Зазначене узгоджується із висновками об`єднаної палати Касаційного цивільного суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладеними у постановах від 14 лютого 2022 року у справі №357/10397/19 та від 01 березня 2024 року у справі № 910/17615/20 відповідно.

Разом з цим за приписами пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Предметом позову ОСОБА_1 у справі, що розглядається є усунення їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, а саме житловим будинком, що розташований на АДРЕСА_1 , шляхом вселення, а також зобов`язання ОСОБА_2 не чинити позивачці будь-які перешкоди у користування вказаним житловим будинком та передати ключі від вхідних дверей.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний житловий будинок набуто сторонами в період шлюбу, що свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні спірним житлом, остання не може реалізувати відповідне право.

Ухвалюючи зупинити провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 725/6262/25, суд першої інстанції формально пославшись на пов`язаність цих справ достовірно не встановив у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення та чи дозволяють зібрані у справі докази встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Окрім цього суд не дослідив можливості спричинення негативних наслідків для позивачки від зупинення провадження у справі, позов у якій пред`явлено з метою захисту її права на житло.

На переконання колегії суддів, наявність спору щодо поділу майна подружжя, що вирішується у справі № 725/6262/25, не свідчить про об`єктивну неможливість здійснення розгляду цієї справи судом першої інстанції, та відповідно не може бути підставою для зупинення провадження у цій справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, який, зокрема, містить виключення щодо обов`язку суду зупиняти провадження у справі, у зв`язку з об`єктивною неможливістю розгляду справи, а саме у випадку коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Подібну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 296/1594/23 (провадження № 61-6299св24).

Колегія суддів також акцентує увагу на тому, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18, від 07 травня 2018 року у справі № 903/351/16 та від 20 червня 2019 року у справі № 910/12694/18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій частині колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші додатковими.

За обставин справи № 296/1594/23 (провадження № 61-6299св24), яка переглядалась Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду, позивачка після розірвання шлюбу із відповідачем звернулася із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання відповідача передати їй ключі від цієї квартири (предмет позову).

Також на предмет подібності правовідносин колегія суддів звертає увагу на те, що у цій справі та у справі № 296/1594/23 підставою позову слугували зокрема наступні обставини: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу; 2) право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем; 3) відповідач змінив замки у квартирі, чим чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

Як на підставу касаційного оскарження відповідач в тому числі вказував на те, що у провадженні іншого суду перебуває справа за участю цих же сторін про поділ майна подружжя (справа № 296/1254/23), а тому суди безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, до розгляду судом справи про поділ майна подружжя, як того вимагає пункт 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

За висновком суду касаційної інстанції у справі № 296/1594/23 наявність спору про поділ майна між подружжям не є тією обставиною, яка дає суду можливість зупинити провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, оскільки в цьому випадку суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи, так як зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Окрім цього, Верховний Суд виходив також із того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Наведені вище тези вказують на відповідну зорієнтованість у захисті прав на житло, природа якого сприймається через призму прав людини, тобто є її невід`ємним фундаментальним правом.

Вищенаведеним також спростовуються аргументи ОСОБА_2 , наведені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 725/6262/25.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зокрема є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що зупинення судом першої інстанції провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 725/6262/25 на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України здійснене з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Апеляційний суд вважає безпідставним аргумент відзиву на апеляційну скаргу про те, що порушення розумних строків розгляду справи не може бути підставою скасування оскаржуваної ухвали.

Зокрема як зазначалося вище дотримання розумних строків розгляду справи є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а тому безперечно повинно враховуватися при вирішенні судом питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Зазначене узгоджується із вищенаведеними висновками Верховного Суду у постановах від 05 березня 2019 року у справі № 910/5425/18, від 07 травня 2018 року у справі № 903/351/16 та від 20 червня 2019 року у справі № 910/12694/18.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу, яка перешкоджає провадженню з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Чернівецького районного суду міста Чернівці від 13 листопада 2025 року скасувати та направити справу № 725/4912/25 для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повна постанова складена 13 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава Кулянда

Ігор ЛИСАК