Номер провадження № 2/521/2363/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Одеса

Суддя Хаджибейського районного суду м. Одеси, Бобуйок І.А., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2025 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вказаною позовною заявою, у якій просив суд: визнати дії Приморського районного суду м. Одеси по наданню відповіді позивачу зазначеним у позові способом незаконними та стягнути з Приморського районного суду м. Одеси на користь позивача 100 000,00 гривень компенсації моральної шкоди.

02.12.2025 року розпорядженням голови Приморського районного суду м. Одеси №1795/25 справу направлено до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності справи.

02.12.2025 року ухвалою Одеського апеляційного суду визначено підсудність справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення моральної шкоди та матеріали справи передано до Хаджибейського районного суду м. Одеси.

23.12.2025 року автоматизованою системою розподілу справ між суддями матеріали справи передано судді Бобуйку І.А.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 24.12.2025 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано 10-ти денний строк для усунення недоліків.

Вищевказана ухвала Хаджибейського районного суду м. Одеси отримана позивачем 02.01.2026 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, що повернулось на адресу суду із підписом позивача.

Згідно матеріалів справи, 12.01.2026 року позивач подав до суду супровідний лист, на виконання ухвали суду від 24.12.2025 року, проте долучив до нього новий позов до Приморського районного суду м. Одеси, у якому просив суд: визнати дії Приморського районного суду м. Одеси по наданню відповіді позивачу зазначеним у позові способом незаконними та стягнути з Приморського районного суду м. Одеси на користь позивача 10 000,00 гривень компенсації моральної шкоди.

Суд повідомляє позивачу, що на стадії до відкриття провадження, суд вирішує питання про те чи позовна заява за змістом і формою відповідає загальним вимогам передбаченим ст. 175, 177 ЦПК України, чи наявні підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, а тому на даній стадії зменшення або збільшення розміру позовних не допускається.

Отже, суд зазначає, що з огляду на зменшення позовних вимог порівняно із первісним позовом від 01.12.2025 року, позовна заява від 12.01.2026 року є самостійним позовом, який не може розцінюватись як виправлена позовна заява, а тому суд не враховує новий позов як уточнену позовну заяву на виконання ухвали суду від 24.12.2025 року.

Враховуючи вищевикладене, станом на 13.01.2026 року недоліки позовної заяви від 01.12.2025 року не усунені, а саме позивач не вказав: зазначення ціни позову по первісній позовній заяві де у прохальній частині була зазначена сума стянення моральної шкоди 100000,00 грн. у порушення п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не надав до суду зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви у порушення п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України; позивач не вказав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у порушення п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у порушення п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не додав копію позовної заяви для відповідача де зазначена сума стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., а надав іншу також у одному ексземплярі де зазначена сума стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. для суду, а для відповідача відсутня копія у порушення абз. 1 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з огляду на що, суд вважає, що 10-денний строк для усунення недоліків з дня отримання позивачем ухвали сплив, а позовна заява підлягає поверненню позивачеві.

Невиконання позивачкою п. п. 3, 8, 9, 10 ст. 175 ЦПК України, абз. 1 ч. 1 ст. 177 ЦПК Українине можуть тлумачитися як надмірний формалізм, щодо обмеження доступу до суду відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, бо ці вимоги є обов`язковими вимогами до позовної заяви, та у разі усунення усіх недоліків позовна заява буде прийнята до розгляду судом.

Ст. 8, 9 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

На підставі чого суд робить висновки, що норми ЦПК України, які прийняті на основі Конституції України, не суперечать Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а враховуючи ст. 9 Конституції України при ратифікації вказаної Конвенції, зміни до Конституції не вносились, а тому не можуть безпідставно визнаватися деякі положення ЦПК України фіктивними, як надмірний формалізм посилаючись лише на Конвенцію ігноруючи при цьому не лише норми ЦПК, а і норми Конституції України.

Судом при винесенні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права на доступ до суду.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повернення позовної заяви, не є перешкодою для повторного звернення до суду після усунення усіх недоліків.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 8, 9 Конституції України, ст.ст. 175-177, 185 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про стягнення моральної шкоди вважати неподаною та повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.