Провадження № 6/643/65/26
УХВАЛА

15.01.2026 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Штонди В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали справи

за заявою ОСОБА_1

про відстрочення виконання рішення Салтівського районного суду

міста Харкова від 11.09.2025 у справі № 643/10278/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс»

до ОСОБА_1

про стягнення 84 420,00 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі заявниця) звернулася до суду із заявою, відповідно до змісту якої просить відстрочити виконання рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 11.09.2025 у справі № 643/10278/25.

Обґрунтовуючи подану заяву заявниця посилається на те, що вона не може достеменно пригадати чи отримувала вона кошти від Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», а навіть якщо вона їх отримувала, то використовувала їх виключно для харчування та базових потреб своїх дітей у надзвичайно складних умовах під час війни. Наразі заявниця перебуває у скрутному стані, оскільки вона є внутрішньо переміщеною особою і проживає разом з двома дітьми в іншому місті, виховує дітей самостійно, має серйозне захворювання серця. Також заявниця посилається на те, що вона пережила домашнє насильство з боку колишнього чоловіка, зверталася до поліції та проходила психологічну реабілітацію разом з дітьми.

При цьому, заявниця просить суд зупинити провадження у даній справі до завершення воєнного стану.

Крім того, заявницею подано клопотання про витребування у стягувача ТОВ «Діджи фінанс» в порядку ст. 84 ЦПК України додаткових доказів у справі, а саме оригіналу кредитного договору, документального підтвердження фактичного перерахування коштів на рахунок заявниці, відомостей про ідентифікацію особи при укладанні кредитного договору, розрахунок суми заборгованості та діючу ліцензію на право здійснення споживчого кредитування.

У судове засідання заявниця не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник стягувача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав письмові пояснення у справі, відповідно до змісту яких просить суд вимоги заявниці залишити без задоволення.

Розглянувши подане заявницею клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення воєнного стану суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі:

1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво;

2) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції;

3) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу;

4) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення подружжя, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України;

4-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації;

5) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді;

6) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Частина 1 статті 252 ЦПК України передбачає, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках:

1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі;

2) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу;

3) перебування учасника справи у довгостроковому службовому відрядженні;

4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності;

5) призначення судом експертизи;

6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу;

8) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави;

9) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом;

10) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Визначений законом перелік підстав для зупинення провадження у справі є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для зупинення провадження у справі. Ні норми процесуального законодавства, ні положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не передбачають автоматичного припинення здійснення правосуддя або обов`язкового зупинення судових проваджень на період дії воєнного стану.

Навпаки, відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Крім того, суд враховує принцип розумності строків розгляду справи та необхідність забезпечення балансу процесуальних прав і обов`язків сторін. Зупинення провадження на невизначений строк до припинення воєнного стану призвело б до необґрунтованого затягування розгляду справи та порушення права іншої сторони на своєчасний судовий захист.

Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи заявниці не підтверджують наявність передбачених законом підстав для зупинення провадження у справі, а заявлене клопотання є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Розглянувши подане заявницею клопотання про витребування додаткових доказів у справі, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Разом з тим, на стадії розгляду заяви про відстрочку виконання судового рішення суд не здійснює повторного розгляду справи по суті спору та не перевіряє законність і обґрунтованість рішення, яке набрало законної сили. Предметом судового розгляду в даному випадку є виключно наявність чи відсутність обставин, що ускладнюють або тимчасово унеможливлюють виконання рішення суду, з урахуванням майнового стану сторін та інших обставин, передбачених ст. 435 ЦПК України.

Докази, витребування яких просить заявниця, стосуються обставин укладення та виконання кредитного договору, факту надання кредитних коштів і правильності розрахунку заборгованості, тобто обставин, які вже були предметом дослідження суду під час розгляду справи по суті та отримали відповідну правову оцінку в рішенні суду, що набрало законної сили.

Таким чином, заявлене заявницею клопотання фактично спрямоване на повторну перевірку доказів і переоцінку встановлених судом обставин, що є неприпустимим у межах провадження щодо вирішення питання про відстрочку виконання судового рішення та суперечить принципу правової визначеності.

Крім того, заявницею не обґрунтовано, яким чином витребувані докази можуть вплинути на вирішення питання щодо відстрочки виконання рішення суду.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання заявниці про витребування додаткових доказів не відповідає вимогам ст. 84 ЦПК України, не має значення для вирішення заяви про відстрочку виконання судового рішення та не підлягає задоволенню.

Розглянувши подану ОСОБА_1 заяву про відстрочення виконання рішення суду, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких вона ґрунтується, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 435 ЦПК України).

При цьому, в силу приписів ч. 5 ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

З аналізу вищевказаної норми процесуального права вбачається, що відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується у виняткових випадках та за наявності підстав, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Підставою для відстрочки або розстрочки виконання рішення суду можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Разом з цим, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України звертаючись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду заявницею не надано жодних належних та достатніх доказів на підтвердження того, що виконання рішення суду в даний час є об`єктивно неможливим, а не лише ускладненим.

На переконання суду сама по собі складність життєвих обставин, зокрема перебування у статусі внутрішньо переміщеної особи, наявність утриманців або стан здоров`я, не є безумовними підставами для відстрочки виконання судового рішення. Такі обставини підлягають оцінці судом у сукупності з доказами, які підтверджують реальну неможливість виконання рішення саме у визначений законом спосіб та у відповідний строк.

Проте, заявницею не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у неї на теперішній час будь-яких доходів, майна або інших джерел для часткового чи поетапного виконання судового рішення, а також доказів того, що виконання рішення суду в даний час є об`єктивно неможливим, а не лише ускладненим.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що заявницею не надано жодних доказів існування обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим через майновий стан боржника.

Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення «Шмалько проти України» зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка виконання рішення суду подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні, суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення, судом встановлено, що безпідставне розстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Підсумовуючи вищевикладене суд зазначає, що заявником не підтверджено існування виключних обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, у зв`язку з чим, враховуючи баланс інтересів сторін та право на справедливий судовий розгляд, ефективний судовий захист та очікування належного виконання судового рішення, зважаючи на майнові інтереси стягувача та встановлені вище обставини, дійшов висновку, що подана боржником заява про відстрочення виконання рішення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 353, 354, 435 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 11.09.2025 у справі № 643/10278/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення 84 420,00 грн відмовити.

2. Відповідно до ст. 261 ЦПК України дана ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 15.01.2026 року.

Суддя Н.В. Новіченко