Справа № 473/4665/25
РІШЕННЯ

іменем України

"13" січня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Москаленко С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 31 грудня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Кредитний договір №31.12.2024-100002571 (кредитної лінії).

Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 12 000 грн зі строком користування коштами протягом 140 днів з дня надання, а відповідачка зобов`язалася частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його до 19 травня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 1 800 грн.

У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 120 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 365 % річних за період прострочення.

Проте позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 08 вересня 2025 року виникла заборгованість у загальному розмірі 26 357,54 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 11 084,32 грн;

-заборгованість за процентами 10 953,22 грн;

-нарахована неустойка за порушення умов договору 4 320 грн.

Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі.

02 листопада 2025 року від відповідачки ОСОБА_1 надійшло заперечення (відзив) на позовну заяву, у якому відповідачка позовні вимоги визнала частково в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами, однак з урахуванням здійснених нею проплат за кредитним договором. При цьому, визнала факт укладення нею кредитного договору з позивачем, отримання кредитних коштів та здійснення часткової оплати за договором. У той же час заперечувала проти стягнення з неї комісії за надання кредиту, вказуючи на те, що умови договору щодо нарахування такої комісії є нікчемними та суперечать вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Також не визнала вимоги в частині нарахованої неустойки, вважаючи їх безпідставними. Просила відмовити у задоволенні вимог позивача в частині стягнення комісій та неустойки, визнати недійсними пункти кредитного договору в частині встановлення комісії за надання та обслуговування кредиту, провести перерахунок заборгованості з виключенням незаконних платежів та врахуванням здійснених нею проплат, а в разі наявності спору щодо нарахувань призначити відповідну судову експертизу.

20 листопада 2025 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення по справі (фактично відповідь на відзив на позовну заяву), у яких представник позивача не погодився з доводами наданих заперечень, вказуючи на те, що нарахування ТОВ «Споживчий Центр» підтверджені відповідним розрахунком заборгованості. Зі свого боку відповідачка не надала власного розрахунку з метою спростування правильності нарахувань позивача. Також вказував на те, що сторони в укладеному кредитному договорі узгодили умову щодо нарахування комісії за надання кредиту, можливість встановлення та нарахування такої комісії повністю узгоджується з вимогами Закону України «Про споживче кредитування», тому така умова не є нікчемною, однак може бути визнана недійсною як оспорювана. Проте таких вимог відповідачка не заявляла. Крім цього, вказував на безпідставність заперечень ОСОБА_1 з приводу стягнення неустойки, вказуючи на те, що така неустойка була узгоджена сторонами в кредитному договорі, можливість її стягнення підтверджене вимогами Закону України «Про споживче кредитування».

В судове засідання представник позивача не з`явився, проте у позові просив про розгляд справи без його участі.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача та відповідачки, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та відповідно до наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, суд встановив, що 31 грудня 2024 року ТОВ «Споживчий центр» уклало з ОСОБА_1 . Кредитний договір №31.12.2024-100002571 (кредитної лінії).

Відповідно до договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 12 000 грн зі строком користування коштами протягом 140 днів з дня надання, а відповідачка зобов`язалася частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його до 19 травня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1 % за кожен день користування кредитом, а також комісію за надання кредиту у розмірі 15 % від суми кредиту, що становить 1 800 грн.

У разі прострочення виконання позичальницею грошового зобов`язання остання зобов`язалася сплачувати на користь кредитодавця неустойку у розмірі 120 грн за кожен день прострочення, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити 365 % річних за період прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Згідно ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_3 з дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» уклали між собою кредитний договір в електронній формі, узгодили у ньому усі істотні умови, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позичальниця підписала договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Таким чином, ОСОБА_1 набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах з ТОВ «Споживчий Центр».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

Сторонами не оспорювалася та обставина, що ТОВ «Споживчий центр» повністю виконало взяті на себе зобов`язання перед позичальницею.

У той же час, позичальниця взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 08 вересня 2025 року їй нараховано заборгованість у загальному розмірі 26 357,54 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 11 084,32 грн;

-заборгованість за процентами (нарахованими за період з 31 грудня 2024 року до 19 травня 2025 року) 10 953,22 грн;

-нарахована неустойка за порушення умов договору 4 320 грн.

Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи в цій частині, суд виходить з наступного.

Суд погоджується з розрахунком позивача в частині заборгованості за кредитом та процентами, оскільки такі нарахування здійснені у повній відповідності з умовами кредитного договору.

Зокрема, нарахування процентів здійснено кредитодавцем за погодженою сторонами процентною ставкою (розмір якої не перевищує встановлений ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної ставки в 1 %) та в межах узгодженого строку кредитування.

Відповідачка не надала суду власного розрахунку заборгованості, який би міг бути перевірений судом та спростував розрахунок позивача, клопотання про призначення експертизи з метою перевірки розрахунку позивача та визначення розміру заборгованості (в розумінні положень ст. 182 ЦПК України та за формою та змістом, передбаченими ст. 183 ЦПК України) не подавала. Також відповідачка не надала інших належних доказів на спростування наявності або розміру заборгованості, а надані нею в цій частині банківські квитанції на підтвердження часткового виконання умов кредитного договору (а.с. 50, 52, 54, 55) не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджують факт сплати позичальницею вказаних коштів саме на користь ТОВ «Споживчий Центр» та з метою виконання умов кредитного договору №31.12.2024-100002571 від 31 грудня 2024 року (у платіжних документах відсутні дані щодо одержувача коштів та цільового призначення платежу).

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на висновках про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.

Що стосується викладених у запереченнях ОСОБА_1 тверджень про нікчемність умови кредитного договору щодо нарахування комісії за надання кредиту та невідповідність її вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», то в цій частині твердження відповідачки ґрунтуються лише на власному, але хибному тлумаченні закону.

При цьому, посилання останньої на положення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» є недоречними, оскільки вказана норма жодним чином не стосується комісії за надання кредиту.

Можна припустити, що відповідачка мала на увазі, що така умова договору є нікчемною у зв?язку з її невідповідністю вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в попередній редакції цієї статті зі змінами, внесеними Законом від 22 вересня 2011 року №3795-VI, у якій було зазначено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У той же час, Законом від 15 листопада 2016 року №1734-VIII ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було змінено та визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Разом з тим, у преамбулі Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Водночас ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено можливість встановлення кредитодавцем додаткових комісій, пов`язаних з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, які включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Жодних обмежень або особливих правил щодо встановлення та нарахування комісії за надання кредиту вказаний Закон не містить.

Таким чином, підстави для визнання умови договору щодо можливості нарахування комісії за надання кредиту нікчемною відсутні. Інших комісій сторони в кредитному договорі не узгоджували.

За встановленого, дії кредитора щодо нарахування комісії за надання кредиту з подальшим погашенням (сплатою) її позичальницею повністю узгоджуються з умовами договору та вимогами закону.

Що стосується нарахування неустойки, то в цій частині слід зазначити наступне.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Аналогічні положення, що містилися в Законі України «Про споживче кредитування», дійсно були виключені Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».

При цьому, аналогічні зміни в розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України Законом № 3498-IX не вносились.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин є чинними положення п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 2120-IX.

У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі №5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».

Відтак, хоч Закон №3498-IX від 22 листопада 2023 року прийнятий пізніше, ніж Закон № 2120-IX від 15 березня 2022 року, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України, застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.

Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.

Разом з тим, при існуванні складної змістової колізії, застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.

У практиці Європейського суду з прав людини знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» та ін.).

Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім за тих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства». У справі «Кантоні проти Франції» Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.

Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо стягнення неустойки під час дії воєнного стану.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17.

Враховуючи викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який регулює звільнення позичальників від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань (зокрема, сплати неустойки) під час дії воєнного стану в Україні, і яка превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.

За встановленого, нарахована позивачем неустойка не підлягає стягненню.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором до стягнення становить 22 037,54 грн, у тому числі:

-заборгованість за кредитом 11 084,32 грн;

-заборгованість за процентами 10 953,22 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 2 025,37 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А; ) заборгованість за Кредитним договором №31.12.2024-100002571 від 31 грудня 2024 року (кредитної лінії), що утворилася станом на 08 вересня 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 11 084 (одинадцять тисяч вісімдесят чотири) гривні 32 копійки; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 31 грудня 2024 року до 19 травня 2025 року) у розмірі 10 953 (десять тисяч дев?ятсот п?ятдесят три) гривні 22 копійки, а всього в загальному розмірі 22 037 (двадцять дві тисячі тридцять сім) гривень 54 копійки, а також в повернення 2 025 (дві тисячі двадцять п?ять) гривень 37 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв