ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 212/11856/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Феняком О.Р. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 24 листопада 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягенння аліментів на період навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 02 грудня 2006 року, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 1179.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 червня 2012 року шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу проживає з позивачкою.

Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач в добровільному порядку не надавав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 червня 2012 року, яке набрало законної сили 29 червня 2012 року з ОСОБА_2 були стягнені аліменти на користь ОСОБА_1 , на утримання сина в розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття сина.

На час звернення позивачки до суду, син сторін досяг повноліття, однак продовжує навчання - є студентом 3 курсу Гірничо-електромеханічного фахового коледжу Криворізького національного університету, денної форми, строк закінчення навчання 30 червня 2027 року, стипендії не отримує.

Позивач зазначила, що з відповідачем проживають окремо, син знаходиться на її утримані, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги, хоча має на це фінансову можливість. Позивачка тимчасово не працює, її доходів не вистачає на повноцінне забезпечення потреб сина в період його навчання. Зазначені обставини слугували підставою для звернення до суду із цим позовом.

На підставі наведенного вище позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини на час навчання у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) до закінчення навчання.

Рішенням Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно починаючи стягнення з 09 жовтня 2025 року і до закінчення навчання, але не довше досягнення сином двадцяти трьох років. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп. Рішення суду про стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки. В разі, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про наявність підстав для стягнення аліментів, відповідач просить змінити рішення суду першої інстанції, визначивши стягувати з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі не більше 2 600 грн на місяць, починаючи з дати ухвалення рішення судом апеляційної інстанції і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення ним 23-річного віку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що жодних доказів реальних витрат на навчання та утримання сина (плата за навчання, проживання, проїзд, лікування тощо) позивачем до суду надано не було.

Крім того, суд без будь-якого аналізу визнав, що відповідач має можливість сплачувати 1/4 усіх видів доходу, хоча він фактично проживає за межами України, стабільного доходу на території України не має, має значні кредитні зобов`язання перед АТ «ПриватБанк» в розмірі 6 987,83 грн. та АТ «Монобанк» в розмірі 66 626,15 грн, що підтверджується відповідними документами і у відповідача є інша неповнолітня дитина, яку він також утримує.

Апеллянт зазначає, що відсутність аналізу доходів позивачки та її можливостей брати участь в утриманні повнолітнього сина призвела до фактичного перекладання всього фінансового навантаження лише на відповідача, що суперечить принципу рівності батьків та вимогам ст.199, 180, 181 СК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та з матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про народження, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого є - батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 .

Станом на момент звернення до суду із цим позовом ОСОБА_3 досяг повноліття, однак продовжує навчання.

Згідно довідки № 1014 від 09 вересня 2025 року, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 є студентом 3 курсу денної форми навчання, відокремленого структурного підрозділу «Гірничо-електромеханічний фаховий коледж Криворізького національного університету», строк закінчення навчання 30 червня 2027 року.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи стягнення з 09 жовтня 2025 року і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснено у п. 17, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Таким чином, батьки мають обов`язок утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами і відповідно до норм ст. 199 СК України, дійшов вірного висновку про зобов`язання відповідача утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку.

Вказаний висновок суду узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина та кінцевий термін стягнення аліментів, суд першої інстанції врахував, що згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів із урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів із одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення по справі, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і, відповідно до норм ст. 199 СК України, дійшов вірного висновку про зобов`язання батька утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів.

Висновок суду також узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст. 200 СК України, взяв до уваги матеріальне становище повнолітнього сина та матеріальне становище сторін у справі.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що жодних доказів реальних витрат на навчання та утримання сина (плата за навчання, проживання, проїзд, лікування тощо) позивачем до суду надано не було.

Але, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з даними доводами апеляційної скарги, з огляду на те, що сам по собі факт того, що неповнолітній син сторін у справі продовжує навчання після досягення ним повноліття, свідчить про те, що позивачем несуться такі витрати, тому вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача.

Заперечуючи проти визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, що стягнуті оскаржуваним рішенням, відповідач просив суд апеляційної інстанції визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, однак позивач по справі просила суд стягнути аліменти у частині від доходів відповідача, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у суду апеляційної інстанції відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач не ставить питання про зменшення частки розміру аліментів, стягнутих оскаржуваним рішенням, тому, виходячи з принципів диспозитивності та меж доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення вказаної частки.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: