Провадження № 22-ц/812/373/26 Головуючий суду першої інстанції Щербина С.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2026 року м. Миколаїв Справа № 487/1775/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Колосовій О.М.,

за участі представниці стягувача - Радченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Щербини С.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за скаргою Комунального підприємства «Миколаївкомунтранс» на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (натепер - Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України) Головіна Олега Юрійовича у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Миколаївкомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2025 року Комунального підприємства «Миколаївкомунтранс» (далі КП «Миколаївкомунтранс») звернулось до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Заводський ВДВС) Головіна О.Ю. у цивільній справі за позовом КП «Миколаївкомунтранс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

Скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця від 01 вересня 2025 року за заявою КП «Миколаївкомунтранс» було відкрито виконавче провадження № 78970516 з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року у справі № 487/1775/25 про стягнення заборгованості на користь КП «Миколаївкомунтранс» з ОСОБА_1 в розмірі 3 535,99 грн та судового збору 3 028,00 грн.

30 жовтня 2025 року в особистий кабінет стягувача через підсистему «Електронний Суд» надійшла постанова державного виконавця від 30 жовтня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 78970516 на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення.

Головний державний виконавець не здійснював пошук належного боржнику майна, оскільки одноразово виконавцем здійснено запити щодо нерухомого майна боржника без дотримання періодичності такої перевірки, акти про відсутність іншого майна відсутні.

Державний виконавець припустився протиправної бездіяльності, а тому постанова, за наявності у боржника майна, суперечить приписам пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на викладене КП «Миколаївкомунтранс» просило суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Головіна О.Ю. про повернення виконавчого листа стягувачу від 30 жовтня 2025 року у виконавчому провадженні № 78970516 з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року у справі № 487/1775/25 про стягнення заборгованості на користь КП «Миколаївкомунтранс» з ОСОБА_1 в розмірі 3 535,99 грн та судового збору 3 028,00 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року скаргу задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Головіна Олега Юрійовича про повернення виконавчого листа стягувачу від 30 жовтня 2025 року у виконавчому провадженні № 78970516 з виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2025 року у справі № 487/1775/25 про стягнення заборгованості на користь КП «Миколаївкомунтранс» з ОСОБА_1 в розмірі 3535,99 грн та судового збору 3028,00 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що головним державним виконавцем не надано доказів вчинення виконавчих дій за місцем проживання, роботи боржника або за місцезнаходження його майна, а також не надано доказів зловживання стягувачем в рамках виконавчого провадження.

Оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, державний виконавець діяв із порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого листа.

Не погодившись з ухвалою суду Заводський ВДВС подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів примусового виконання спрямованих на фактичне виконання рішення суду та встановлення майна, коштів та доходів боржника, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Дії державного виконавця спрямовані на виявлення коштів, доходів та майна боржника на яке можна звернути стягнення, виявилися безрезультатними, що в свою чергу не було враховано судом першої інстанції.

Державним виконавцем було неодноразово та повторно вжито всіх необхідних заходів примусового виконання спрямованих на фактичне виконання рішення суду та встановлення майна, коштів та доходів боржника, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Дії державного виконавця спрямовані на виявлення коштів, доходів та майна боржника на яке можна звернути стягнення, виявилися безрезультатними, що в свою чергу не було враховано судом першої інстанції, а твердження представника КП «Миколаївкомунтранс» є безпідставними та не відповідають дійсності.

Стягувач з моменту відкриття виконавчого провадження жодним чином не сприяв виконанню виконавчого провадження № 78970516, до відділу не звертався, графіки сумісних виїздів не погоджував, будь-яку інформацію про боржника до відділу не надавав.

Позиція суду першої інстанції, яка викладена в ухвалі суду від 18 листопада 2025 року щодо ненадання відділом ДВС доказів зловживання стягувачем в рамках виконавчого провадження є не зрозумілою та безпідставною.

Частиною 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

В даному випадку державним виконавцем була винесена саме постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, а законодавством не передбачено, що у разі завершення виконавчого провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець діяв неправомірно.

Також, при розгляді скарги суд першої інстанції не залучив як заінтересовану особу, іншу сторону виконавчого провадження - боржника ОСОБА_1 та прийняв рішення, що стосуються прав та інтересів останньої, що є процесуальним порушенням.

КП «Миколаївкомунтранс» надало відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві КП «Миколаївкомунтранс» зазначало, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у десятиденний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Періодичність проведення державним виконавцем перевірок майнового стану боржника визначена Законом, і такі перевірки не мають вчинятися державним виконавцем одноразово.

В матеріалах виконавчого провадження відсутній будь-який акт державного виконавця про здійснення виходу за місцезнаходження боржника.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці стягувача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Заводського районного суду Миколаївської області від 18 червня 2025 року у справі № 487/1775/25 стягнуто заборгованості на користь КП «Миколаївкомунтранс» з ОСОБА_1 в розмірі 3 535,99 грн та судового збору 3 028,00 грн.

28 серпня 2025 року судом видано представнику КП «Миколаївкомунтранс» виконавчий лист № 487/1775/25 від 04 серпня 2025 року.

01 вересня 2025 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС Головіним О.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №487/1775/25.

Постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Головіна О.Ю. від 30 жовтня 2025року виконавчий лист № 487/1775/25 виданий 04 серпня 2025 року повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує наступне.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів.

У рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «YANGOLENKO v. UKRAINE» Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

У рішенні від 26 липня 2012 року у справі «SAVITSKYY v. UKRAINE» Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.

Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини від 05 липня 2012 року у справі «GLOBA v. UKRAINE»).

Звертаючись зі скаргою про визнання протиправною та скасування постанову головного державного виконавця Заводського ВДВС Головіна О.Ю. від 30 жовтня 2025 року про повернення виконавчого документа стягувачу, КП «Миколаївкомунтрас» зазначало, що державним виконавцем не здійснено всіх обов`язкових заходів у виконавчому провадженні щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частина 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

При цьому сам факт здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, на які посилається в апеляційній скарзі відділ державної виконавчої служб, без надання доказів, що державним виконавцем проводилась перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника та здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення.

В свою чергу, відсутність доказів стосовно належного та повного вчинення державним виконавцем визначених законом дій щодо розшуку майна боржника дає підстави вважати передчасним висновок про відсутність такого майна у боржника, та як результат - про передчасність наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 березня 2019 року у справі № 21/303-08, від 01 липня 2020 року у справі № 755/17274/17, від 22 квітня 2021 року у справі № 905/2488/15.

Як встановлено судом першої інстанції державний виконавець не проводив зазначені перевірки з періодичністю, встановленою частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Висновок щодо безрезультатності або неможливості розшуку боржника, майна боржника може бути обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізував надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 07 серпня 2018 року у справі № 910/25970/14, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Крім того, відповідно до пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого: у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем було вжито всіх необхідних заходів примусового виконання спрямованих на фактичне виконання рішення суду та встановлення майна, коштів та доходів боржника, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» є неприйнятними, оскільки за матеріалами справи виконавче провадження було відкрито 01 вересня 2025 року, а вже 30 жовтня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, що об`єктивно виключає можливість виконання державним виконавцем вимог проведення перевірок майнового стану боржника, передбачених частиною 8 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». Акти щодо проведення таких перевірок в матеріалах справи відсутні.

Аргументи скарги про те, що стягувач з моменту відкриття виконавчого провадження жодним чином не сприяв виконанню виконавчого провадження № 78970516, до відділу не звертався, графіки сумісних виїздів не погоджував, будь-яку інформацію про боржника до відділу не надавав, не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи взагалі відсутні докази, що графіки таких виїздів взагалі складалися державних виконавцем, а загалом зазначені обставини не звільняють державного виконавця від виконання своїх обов`язків, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Також посилання в апеляційній скарзі на те, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону не заслуговують на увагу, оскільки приписи Закону України «Про виконавче провадження» вимагають від державного виконавця виконання певних процесуальних дій, після виконання яких можливе повернення виконавчого документу з вказаних підстав стягувачу.

Твердження скаржника про незалучення до участі у справі іншу сторону виконавчого провадження боржниці ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки по даній категорії справ не потрібно окремого процесуального документа про залучення боржника до участі у справі, оскільки боржник є стороною виконавчого провадження та має брати участь при розгляді скарги стягувача. При цьому слід зауважити, що права та інтереси прав боржниці стосуються тільки самої боржниці ОСОБА_1 та жодним чином не стосуються Заводського ВДВС.

Оскільки примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державний виконавець діяв із порушенням вказаного Закону, при цьому прийняв неправомірне рішення про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення та з урахуванням приписів пункту 19 частини 2 Закону України «Про судовий збір» державна виконавча службі звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, тому судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 14 січня 2026 року.