ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 766/2977/20

провадження № 61-1412св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року у складі судді Майдан С. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Бездрабко В. О., Пузанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу нерухомого майна та переведення на позивачку прав та обов`язків покупця.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що вона є співвласником 88/100 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 12/100 частин вказаного домоволодіння на праві спільної часткової власності належало відповідачу ОСОБА_2 . 27 вересня 2019 року ОСОБА_2 , діючи через приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, повідомив її про бажання продати свою частку домоволодіння за ціною 190 080,00 грн. Бажаючи придбати вказану частку домоволодіння за запропонованою відповідачем ціною та маючи переважне право перед іншими особами на купівлю цієї частки, вона 24 жовтня 2019 року направила відповідну заяву нотаріусу ОСОБА_4 та співвласнику ОСОБА_2 , надавши свою згоду на укладання договору купівлі-продажу. Нотаріус ОСОБА_4 , у її присутності та присутності її представника ОСОБА_5 , зателефонувала продавцю ОСОБА_2 та повідомила йому про її (позивачки) бажання придбати 12/100 частин домоволодіння за ціною 190 080,00 грн і пропозицію зустрітися та виконати належні процедури з купівлі-продажу частки. Відповідач ОСОБА_2 відмовився зустрітися з нею та укласти договір купівлі-продажу частини домоволодіння, не пояснивши причини. 05 листопада 2019 року відповідач, діючи через нотаріуса ОСОБА_4, повторно подав заяву, в якій повідомив її про бажання продати належну йому частину домоволодіння але вже за ціною 347 060,00 грн. 15 листопада 2019 року вона направила повідомлення нотаріусу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що вона не відмовляється від придбання частини домоволодіння за збільшеною ціною, але продавець та покупець мають зустрітися та обговорити умови угоди. У її присутності та присутності її представника нотаріус ОСОБА_4 зателефонувала продавцю ОСОБА_2 , та повідомила його про її пропозицію обговорити угоду та придбати частку домоволодіння, на що відповідач заявив, що не відчужить належну йому частку нерухомості на її (позивачки) користь.

Стверджувала про те, що відповідач ОСОБА_2 не виставив свою частку на публічні торги, а в порушення вимог статті 362 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відчужив свою частку домоволодіння іншій особі - ОСОБА_3 .

Наголошувала на тому, що приватний нотаріус ОСОБА_4 в порушення вимог статті 362 ЦК України, будучи обізнаною про її бажання придбати спірну частину домоволодіння, 13 грудня 2019 року нотаріально посвідчила оспорюваний договір купівлі-продажу 12/100 частин домоволодіння, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Наголошувала на тому, що укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13 грудня 2019 року порушує її переважне право, як співвласника майна, а тому цей договір згідно з частиною першою статті 215, частиною першою статті 203, частиною першою статті 362 ЦК України слід визнати недійсним.

З огляду на викладене, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 грудня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в частині покупця; перевести на неї права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу від 13 грудня 2019 року 12/100 частин зазначеного домоволодіння; виплатити ОСОБА_3 347 060,00 грн, які вона внесла на депозитний рахунок суду; вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Зобов`язано Територіальне управління ДСА України в Херсонській області повернути ОСОБА_1 з депозитного рахунку НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 347 060,00 грн, внесені ОСОБА_1 за платіжним дорученням від 20 лютого 2020 року № 1 Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та заощаджень» у вигляді застави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 7 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 , як продавець спірної частки домоволодіння мав право на збільшення ціни товару, про що заздалегідь повідомив позивачку. Отримавши заяву від 05 листопада 2019 року про продаж майна за ціною 347 060,00 грн, позивачка ОСОБА_1 протягом місяця не надала своєї згоди на придбання спірної частки нерухомого майна за запропонованою ціною, а тому відповідач правомірно відчужив належну йому частку домоволодіння на користь іншої особи.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що переважне право позивачки на придбання частки домоволодіння у спільній частковій власності та вимоги статей 362, 626, 627, 638 ЦК України порушено не було..

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 підлягають поверненню з депозитного рахунку внесені неї кошти у сумі 347 060,00 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на надані ОСОБА_3 докази понесення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, з урахуванням критеріїв реальності таких витрат, розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, є підстави для стягнення з позивачки на користь відповідачки судових витрат в сумі 7 000,00 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Також заявниця вказує на неналежну оцінку судами попередніх інстанцій наявних у справі доказів та необґрунтоване відхилення її клопотань про виклик свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не врахували, що наявні у матеріалах справи повідомлення від 27 вересня та від 05 листопада 2019 року є підробленими;

- не звернули увагу на те, що друге повідомлення ОСОБА_2 про продаж своєї частки спільної сумісної власності будинку на адресу позивачки не направлялись;

- не врахували, що стаття 362 ЦК України не надає відповідачу ОСОБА_2 право повторного повідомлення співвласниці про продаж частки спільного майна і на збільшення ціни такої частки майна;

- проігнорували, що в листі позивачки від 15 листопада 2019 року, який складено за усним повідомленням нотаріуса (вручене нотаріусу ОСОБА_4 20 листопада 2019 року) немає відмови позивачки від покупки частки відповідача у спільній власності;

- не звернули увагу на те, що в своєму листі позивачка зверталася до відповідача ОСОБА_2 з проханням призначення зустрічі для обговорення угоди;

- не врахували, що позовні вимоги підтверджені заявницею та свідком ОСОБА_5 і не спростовані відповідачами;

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, тощо.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклала клопотання про поновлення їй строку на касаційне оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходили.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року, залишеного без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року, в частині вирішення питання про розподіл судових витрат на правову допомогу відповідачки ОСОБА_3 в суді першої інстанції , то оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині Верховним Судом не переглядаються.

Отже, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанова Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року переглядаються Верховним Судом лише в частині вирішення питань щодо суті спору.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема для подання заяви (клопотання) про поновлення їй строку на касаційне оскарження, в якій навести інші підстави його поновлення та підтвердити їх належними доказами.

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Херсонського міського суду Херсонської області матеріали справи № 766/2977/20; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2025 року матеріали справи № 766/2977/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 серпня 2019 року № 177520046, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 88/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 11 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належало 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

27 вересня 2019 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, подав заяву, в якій повідомив позивачку ОСОБА_1 про свій намір продати належні йому 12/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 190 080,00грн. Також зазначив, що переважне право на купівлю частини домоволодіння можна реалізувати протягом одного місяця від дня отримання цього повідомлення.

Матеріали справи містять дві нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_2 від 27 вересня 2019 року з однаковим текстом, викладені на бланках серії ННХ 540273, який зареєстровано в реєстрі за № 2115 та серії ННХ 540272, який зареєстрований в реєстрі за № 2114, та направлені співвласнику ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , відповідно.

24 жовтня 2019 року позивачка ОСОБА_1 у нотаріально поданій заяві повідомила приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про свою згоду придбати у співвласника ОСОБА_2 належні йому 12/100 частин домоволодіння за ціною 190 080,00 грн.

Листом від 30 жовтня 2019 року приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 повідомила позивачку про ознайомлення відповідача із її заявою від 24 жовтня 2019 року. А також про те, що відповідач (продавець) ОСОБА_2 наміру щодо продажу належної йому частки у домоволодінні не виявив, 30 жовтня 2019 року до офісу нотаріуса з метою укладення договору не з`явився.

05 листопада 2019 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 заявою повідомив ОСОБА_1 , що бажає продати належну йому частину домоволодіння вже за ціною 347 060,00 грн, що еквівалентно 14 000,00 дол. США на дату підписання заяви. А також повідомив про те, що переважне право на купівлю частини домоволодіння можна реалізувати протягом одного місяця від дня отримання цього повідомлення.

Матеріали справи містять дві нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_2 від 05 листопада 2019 року з однаковим текстом, викладені на бланках серії НОА 875064, який зареєстровано в реєстрі за № 2412 та серії НОА 875065, який зареєстровано в реєстрі за № 2413, які направлені співвласнику ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , відповідно.

15 листопада 2019 року ОСОБА_1 направила лист ОСОБА_2 та приватному нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, в якому зазначила: «На Вашу заяву від 05 листопада 2019 року, зареєстровану за № 2412 та виконану на нотаріальному бланку серії HOA 875064 повідомляю наступне:

1. Двадцять сьомого вересня 2019 року я отримала заяву - пропозицію від ОСОБА_2 про продаж 12/100 частки у праві власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 за суму 190080 грн.

Мною була дана згода на покупку зазначеного будинку за встановленою ціною продавцем ОСОБА_2 за 190 080 грн, на що мною була направлена письмова заява продавцю та приватному нотаріусу. Я чекаю продавця ОСОБА_2 для проведення розрахунків за угодою.

Відповідно до ст. 207 ЦК України Правочин (угода, договір) вважаються таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони та підписаний сторонами.

Таким чином, виходячи зі ст. 207 ЦК України між нами укладена угода (правочин) про покупку 12/100 частини будинку. Що належить продавцю ОСОБА_2 . Відмови від укладеного правочину мною не отримано. А я такої згоди не даю. І я чекаю зустрічі для завершення укладання угоди та проведення розрахунків. Ви можете відмовитись від укладеного правочину тільки через суд, подавши до суду позовну заяву та мати правові наслідки від відмови від правочину, тобто повернути збитки покупцю та сплатити моральну шкоду.

2. П`ятого листопада 2019 року мною отримана заява про повідомлення мене що ОСОБА_2 має намір продати 12/100 частки будинку, зазначеного в частині першій цього повідомлення за ціною 347 060,00 грн начебто попереднього повідомлення від 07 вересня 2019 року не було. До цієї пропозиції ми можемо повернутись тільки тоді, коли будуть вирішені усі юридичні питання, зазначені у листі від 27 вересня 2019 року, тобто тоді коли буде розірвана укладена угода (правочин) про покупку зазначеного будинку за 190 080,00 грн. При продажі частки іншим особам, мною буде заявлений позов про розірвання договору купівлі-продажу частки і ви понесете додаткові збитки, що є не бажаним. Чекаю призначення Вами зустрічі».

13 грудня 2019 року між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин у праві власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж частин вчинений за 347 060,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 2782.

Право власності ОСОБА_3 на придбані у відповідача частини домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, свідок ОСОБА_5 надав суду покази про те, що при спілкуванні з відповідачем ОСОБА_2 влітку 2021 року, останній повідомив йому, що не бажав продавати свою частку ОСОБА_1 .

Правове обґрунтування

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу статі 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частин першої та другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із частиною першою та другою статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути направлена їм нотаріусом заява продавця згідно положень статі 84 Закону України «Про нотаріат».

Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно.

При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.

Згідно з частиною четвертою статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку,правильно виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 , як продавець спірної частки домоволодіння мав право на збільшення ціни товару, про що заздалегідь повідомив позивачку. Отримавши заяву від 05 листопада 2019 року про продаж майна за ціною 347 060,00 грн, позивачка ОСОБА_1 протягом місяця не надала своєї згоди на придбання спірної частики нерухомого майна за запропонованою ціною, а тому відповідач правомірно відчужив належну йому частку домоволодіння на користь іншої особи.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що переважне право позивачки на придбання частки домоволодіння у спільній частковій власності та вимоги статей 362, 626, 627, 638 ЦК України порушено не було.

Аргументи касаційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи повідомлення від 27 вересня та від 05 листопада 2019 року є підробленими, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи вказані аргументи заявниці як безпідставні, апеляційний суд дослідив наявні у матеріалах справи докази, а саме: нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_2 від 27 вересня 2019 року з однаковим текстом, викладені на бланках серії ННХ 540273, який зареєстровано в реєстрі за № 2115, та серії ННХ 540272, який зареєстровано в реєстрі за № 2114 (т.1 а.с. 4, 218) і заяви від 05 листопада 2019 року з однаковим текстом, викладені на бланках серії НОА 875064, який зареєстровано в реєстрі за № 2412, та серії НОА 875065, який зареєстровано в реєстрі за № 2413 (т.1 а.с. 7, 217), однак не встановив ознак підроблення цих документів.

Апеляційний суд констатував, що заяви ОСОБА_2 складено на різних нотаріальних бланках, зареєстровані в реєстрі за різними номерами, що відповідає вимогам глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року, № 296/5. Зазначення у заявах різних адрес проживання позивачки: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , за якими направлялася кореспонденція, не вплинуло на можливість одержання ОСОБА_1 цих заяв та ознайомлення з ними. Доказів на спростування цих обставин позивачкою суду не надано.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що друге повідомлення ОСОБА_2 про продаж своєї частки спільної сумісної власності будинку на адресу позивачки не направлялись, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони спростовуються змістом наявного у матеріалах справи листа заявниці від 15 листопада 2019 року до ОСОБА_2 та приватного нотаріуса ОСОБА_4, в якій зазначено про те, що 05 листопада 2019 року вона отримала заяву про повідомлення її щодо наміру ОСОБА_2 продати 12/100 частки будинку за ціною 347 060,00 грн (т.1 а.с. 8).

Посилання у касаційній скарзі на те, що стаття 362 ЦК України не надає відповідачу ОСОБА_2 право повторного повідомлення співвласниці про продаж частки спільного майна і на збільшення ціни такої частки майна, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення заявницею чинних положень статті 362 ЦК України.

Водночас Верховний Суд наголошує на тому, що оскільки за приписами статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути укладеним у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, то лише направлення співвласником ОСОБА_2 в порядку статті 362 ЦК України пропозиції укласти договір позивачці які іншому співвласнику та відповідь позивачки про прийняття цієї пропозиції не може створювати підстав вважати, що між сторонами вже виникли договірні правовідносини і продавець майна не має права в подальшому змінити раніше визначену ціну за його частину у об`єкті спільної часткової власності.

Аргументи касаційної скарги про необґрунтоване відхилення судами попередніх інстанцій клопотання заявниці про виклик свідків є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з частиною першою та другою статті 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

Відповідно до статті 92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Згідно з пунктами 2 та 5 частини першої статті 70 ЦПК України не можуть бути допитані як свідки, зокрема особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг медіації під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості; інші особи, які не можуть бути допитані як свідки згідно із законом чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, без їхньої згоди.

Відповідно до частини дванадцятої статті 8 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не має права давати свідчення в якості свідка щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю, крім випадків, коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.

Аналіз матеріалів справи, яка переглядається, свідчить про те, що 12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до Херсонського міського суду Херсонської області заяву про виклик свідків, в якій просила суд в порядку статті 91 ЦПК України викликати свідків у справі № 766/2977/20 для надання пояснень за обставинами її позову, а саме: ОСОБА_5 та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (т.1 а. с. 73).

Ухвалою (протокольною) Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 в частині щодо допиту як свідка у справі ОСОБА_5 задоволено. У задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині щодо допиту як свідка у справі приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 відмолено (т. 1 а. с. 83 зворот).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням принципу змагальності та для встановлення всіх обставин справи є підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 в частині щодо допиту як свідка у справі ОСОБА_5 . Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з урахуванням положень статті 8 Закону України «Про нотаріат», допит приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 як свідка у цій справі щодо відомостей, які становлять нотаріальну таємницю можливий лише у випадку коли цього вимагають особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії (відповідачі), однак позивачка таких доказів суду не надала, а тому її заява про виклик свідків в цій частині задоволенню не підлягає (звукозапис с/з від 11 березня 2021 року - 13 год 55 хв, носій № LH3156YE23090574D4 ).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11 березня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 766/2977/20 та призначено цю справу до судового розгляду по суті на 11 червня 2021 року о 09 годин 15 хв у приміщенні суду за адресою: вул. Маяковського, 6/29, м. Херсон зал судових засідань №307, викликано в судове засідання сторони у справі (т. 1. а.с. 84).

11 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до Херсонського міського суду Херсонської області клопотання про виклик свідка у справі № 766/2977/20, в якому просила суд викликати як свідка приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Також зазначила про те, що Закон України «Про нотаріат» не визначає, що нотаріуси не можуть бути допитані як свідки. Зважаючи на те, що певна діяльність нотаріуса є нотаріальною таємницею, то саме з питань нотаріальної таємниці їх допит не допускається. Однак з усіх інших питань, які не становлять нотаріальну таємницю, вони можуть бути допитані (т. 1 а.с. 87-88; 95-96).

Ухвалою (протокольною) Херсонського міського суду Херсонської області від 11 червня 2021 року клопотання ОСОБА_1 про виклик свідка у справі № 766/2977/20 повернуто заявниці без розгляду (т. 1 а.с. 91 зворот).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції керувався частинами другою і четвертою статті 183 ЦПК України та виходив із того, що заявник не додала до свого клопотання докази його надіслання (надання) іншим учасникам справи (звукозапис с/з від 11 червня 2021 року - 09 год 35 хв, носій № LH3156YE23090574D4 ).

06 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до Херсонського міського суду Херсонської області клопотання (заяву) про виклик свідків у справі № 766/2977/20, в якому просила суд викликати як свідка відповідача ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Клопотання обґрунтувала зокрема тим, що у бесіді з ОСОБА_2 останній дав їй пояснення, які до цього часу суду не були відомі, але мають значення для вирішення справи, а тому вважала, що цей відповідач має бути допитаний судом. Також ОСОБА_1 вказала на те, що приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 не відмовилась брати участь у розгляді цієї справи і запевнила її, що прийде до суду у визначений час при отриманні повістки (т. 1 а.с. 98).

Ухвалою (протокольною) Херсонського міського суду Херсонської області від 07 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання (заяви) ОСОБА_1 в частині щодо допиту як свідка відповідача ОСОБА_2 . Задоволено клопотання (заяву) ОСОБА_1 в частині щодо виклику і допиту як свідка приватного нотаріуса ОСОБА_4 . Постановлено направити ОСОБА_4 судову повістку про її виклик на наступне судове засідання на 10 грудня 2021 року о 14 год 00 хв (звукозапис с/з від 07 жовтня 2021 року - 10 год 50 хв, носій № LH3156YE23090574D4).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 з урахуванням статті 63 Конституції України не підлягає допиту як свідок у цій справі, оскільки не надав суду на це письмової згоди. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з метою повного та всебічного встановлення обставин справи і її розгляду, з урахуванням аргументів та доводів сторони позивача є підстави для виклику та допиту у судовому засіданні приватного нотаріуса ОСОБА_4 (звукозапис с/з від 07 жовтня 2021 року - 10 год 50 хв).

Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 судові повістки Херсонського міського суду Херсонської області не отримала у судові засідання не з`являлась.

06 лютого 2024 року у черговому судовому засіданні Херсонського міського суду Херсонської області у цій справі позивачка ОСОБА_1 відмовилась від допиту як свідка приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4, а суд першої інстанції протокольною ухвалою таку відмову позивачки прийняв (т.1 а. с. 178-179).

У апеляційній скарзі на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року позивачка ОСОБА_1 виклала доводи про те, що вона у суді першої інстанції неодноразово заявляла клопотання про виклик свідків; суд першої інстанції безпідставно не застосував привід таких свідків, а саме: приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 , які самостійно до суду не з`явились. Водночас в суді апеляційної інстанції позивачка нових клопотань про виклик свідків не заявляла (т. 2 а.с. 1-5).

Постановою Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року - без змін (т. 2 а.с. 82-86).

Отже, наведене свідчить про те, що вирішуючи заявлені позивачкою у цій справі клопотання (заяви) про виклик і допит свідків, суд першої інстанції дотримався вимог ЦПК України та навів належні обґрунтування мотивів ухвалення своїх судових рішень щодо у відмови чи задоволення таких клопотань (заяв) позивачки. У свою чергу суд апеляційної інстанції із такими процесуальними рішеннями суду першої інстанції обґрунтовано погодився.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04). Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року і постанова Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 травня 2024 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник