П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року м. Миколаїв

справа №490/10753/24

провадження №22-ц/812/133/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

за участі представника відповідачки Зотікова С. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Інгульського районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Микульшиної Г. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про встановлення нікчемності умов договору споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ТОВ «Українські фінансові операції» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовувало наступним.

19 лютого 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №5566417, за умовами якого відповідачка строком на 360 днів отримала кредит у сумі 22 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування.

26 вересня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-фінанс» уклали договір факторингу №26.09/23-Ф, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №5566417 від 19.02.2022.

31 липня 2024 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-фінанс» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу №31.07/24-Ф, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5566417 від 19.02.2022.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з цим у неї станом на 17 вересня 2024 року утворилася заборгованість за кредитним договором у сумі 78 476,20 грн, яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 22 000 грн та заборгованості за процентами у сумі 56 476,20 грн.

Посилаючись на зазначене, ТОВ «Українські фінансові операції» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 78 476,20 грн, судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Українські фінансові операції», ТОВ «Авентус Україна» з зустрічною позовною заявою про встановлення нікчемності умов договору споживчого кредиту, яку обґрунтовувала наступним (т.2 а.с.97).

ОСОБА_1 вказувала, що у кредитному договорі передбачено взаємосуперечливі і несправедливі умови щодо строку кредитування та процентної ставки, а саме, 1) строк кредитування (строк дії договору) 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів; 2) тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти 0,995 та 1,99 на день. У грошовому виразі це збільшення в розрахунку з 218,90 грн до 437,80 грн на день.

Вказані умови є несправедливими і не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості, гарантованим ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України.

Фіксована процентна ставка згідно з вимогами ч.3 ст.1056-1 ЦК України є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно з вимогами ч.4, 5, 6, 7 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» якщо договором про споживчий кредит передбачена змінювана процентна ставка, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити споживача про зміну такої ставки. У разі невиконання кредитодавцем цих вимог при підвищенні процентної ставки він не має права вимагати від споживача сплати платежів згідно з новим графіком платежів, розрахованим на підставі підвищеної процентної ставки.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими Законом є нікчемними.

ОСОБА_1 зазначала, що умови про зміну фіксованої процентної ставки з 0,995 до 1,99 на день, збільшення витрат по кредиту у випадку прострочення його погашення після спливу першого строку кредитування «базового періоду» 30 календарних днів є нікчемними відповідно до ст.1056-1 ЦК України, ч.4,5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» і не можуть застосовуватися.

Також ОСОБА_1 наголошувала у позові на несправедливості вказаних вище умов кредитного договору, виходячи з положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач вказувала, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживачів, а тому підлягають застосуванню умови більш сприятливі для споживача кредитних послуг, а саме, умови про менший строк кредитування і нарахування відсотків лише за цей менший строк та за нижчою процентною ставкою.

Крім того, вона звертала увагу на те, що позивачем не доведено факту перерахування їй кредитних коштів первісним кредитором.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила встановити нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту №5566417 від 19.02.2022 щодо 360-денного строку кредитування, орієнтовної реальної процентної ставки за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 29 653,85% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 13 458,45% річних; орієнтовної загальної вартості кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 179 608,00 грн; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 173 041,00 грн (пункти 1.4, 1.5.1, 1.7, 1.7.1, 1.7.2, 1.8, 1.8.1, 1.8.2 договору).

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Українські фінансові операції» ОСОБА_1 також вказувала на нікчемність кредитного договору через недодержання його письмової форми, а саме відсутності на ньому електронного цифрового підпису уповноваженої особи ТОВ «Авентус Україна».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Інгульського районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2025 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором №5566417 від 19.02.2022 у сумі 78 476,20 грн, яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 22 000 грн та заборгованості за процентами у сумі 56 476,20 грн, а також судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про задоволення у повному обсязі вимог ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів належними доказами заявлені позовні вимоги.

Що стосується відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , то суд вказав, що ним не встановлено будь-яких достовірних, достатніх та неспростовних доказів, що підтверджують нікчемність умов договору, вказаних ОСОБА_1 . За такого, на думку суду, зустрічний позов є необґрунтованим та безпідставним, наслідком чого є відмова у його задоволенні.

Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд вказав, що з урахуванням складності справи, суми заборгованості відповідачки, фактичної відсутності участі адвоката (представника позивача) у розгляді справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає 8000 грн цих витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині стягнення відсотків у розмірі 56 476,20 грн та у задоволенні цієї частини позовних вимог відмовити. Змінити мотивувальну частину рішення щодо зустрічного позову, відмовивши у його задоволенні через неналежно обраний спосіб захисту. Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу при залишенні апеляційної скарги без задоволення до 3000 грн.

Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції неправильно оцінив досліджені докази, що призвело до ухвалення помилкового рішення суду.

Суд не звернув увагу на докази, надані ТОВ «Авентус Україна», що свідчать про фактичний строк кредитування у 30 днів, а не 360 днів, як зазначено у позовній заяві. Це призвело до безпідставного стягнення з відповідачки відсотків за межами строку кредитування.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що договір споживчого кредиту №5566417 від 19.02.2022, додаток 1 до нього («Графік платежів») та паспорт споживчого кредиту не містять даних про підписання ЕЦП з боку ТОВ «Авентус Україна». На вказаних документах міститься аналог власноручного підпису уповноваженої особи ТОВ «Авентус Україна» та відтиск її печатки.

За змістом п.9.6 договору використання ТОВ «Авентус Україна» аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки було б можливим у разі попереднього погодження з відповідачкою зразків цього підпису та печатки в окремому договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів, а такий договір відповідачкою не укладався, доказів його укладення у справі немає. За відсутності попереднього погодження відповідачкою зразку підпису та печатки ТОВ «Авентус Україна» договір про надання споживчого кредиту від 19.02.2022 між цим товариством та ОСОБА_1 з додатком №1 не вважається укладеним у письмовій (електронній) формі згідно з ст.207, 1055 ЦК України, що само по собі виключає можливість нарахування процентів на суму фактично отриманих відповідачкою коштів (22 000 грн) за ставками 1,99% на день або 0,995% на день, що визначені у тексті цього договору.

Враховуючи, що за усталеною практикою Верховного Суду нікчемність правочину (зокрема через несправедливість його окремих умов, коли така нікчемність передбачена законом) встановлюється у мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення, суд, на думку апелянтки, мав у будь-якому разі відмовити у задоволенні зустрічного позову через неефективний спосіб захисту прав, помилково обраний відповідачкою.

В частині стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн ОСОБА_1 вказувала, що суд першої інстанції не врахував вимог розумності та пропорційності, стягнувши з неї надвеликий розмір цих витрат. Розумним розміром цих витрат у разі залишення її апеляційної скарги без задоволення вона вважала 3000 грн.

Також вона зазначала, що у суді апеляційної інстанції понесла витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн, докази про що будуть подані до або протягом 5 днів після винесення судом апеляційної інстанції постанови.

Доводи інших учасників справи

Позивачем ТОВ «Українські фінансові операції» подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

19 лютого 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту №5566417, який був підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора М985253, а директором товариства за допомогою електронного підпису створеного шляхом накладення аналогу власноручного підпису та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання.

Відповідно до умов договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у сумі 22 000 гривень, а ОСОБА_1 зобов`язалася протягом 360 днів повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 1,99% в день, які вона мала сплачувати кожні 30 днів.

Положеннями п.2.1 договору передбачено, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . У випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) Товариством платежу за реквізитами вищевказаної платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь-яких причин, які не залежать від Товариства (в тому числі але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки), Сторони укладають додаткову угоду про зміну платіжних реквізитів Споживача для надання кредиту за цим договором. При цьому, така додаткова угода може бути укладена лише протягом 24 годин з моменту прийняття Товариством рішення про надання кредиту споживачу. Якщо сторони з будь-яких причин у вказаний строк не укладуть вказану додаткову угоду Споживач втрачає право отримати кредитні кошти за цим договором, а у Товариства не виникає прострочення кредитора.

Згідно з п.2.2 договору сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього договору. Дати надання кредиту 19.02.2022 або 20.02.2022.

Кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами згідно з п.2.1 договору (пункт 2.4).

Пункти 1.4, 1.5.1, 1.7, 1.7.1, 1.7,2, 1.8, 1.8.1, 1.8.2 договору передбачають, що строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів), що є додатком №1 до цього договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені у договорі.

Тип процентної ставки фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 договору; знижена процентна ставка становить 0,995 % в день та застосовується за умови, якщо споживач до 21.03.2022 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить грошові кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту. У випадку невиконання споживачем умов про отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором. Споживач погоджується, повністю розуміє та поінформований, що у разі невикористання ним права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому застосування стандартної процентної ставки без знижки, не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строку користування кредитом 29 653,85 % річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 13 458,45 % річних.

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 179 608,00 грн; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 173 041,00 грн.

ТОВ «Авентус Україна» перерахувало відповідачці грошові кошти у розмірі 22 000 гривень на її платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 12.10.2023, договором про надання послуг з переказу платежів №087/20-П від 08.07.2020, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Контрактовий дім», квитанцією від 19.02.2022, повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 19.04.2025 та випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «ПриватБанк».

З розрахунку заборгованості відповідачки за кредитним договором випливає, що вона зобов`язання щодо повернення кредиту не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у сумі 78 476,20 грн, яка складається з заборгованості по кредиту у сумі 22 000 грн та заборгованості за процентами у сумі 56 476,20 грн.

26 вересня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-фінанс» уклали договір факторингу №26.09/23-Ф, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №5566417 від 19.02.2022.

31 липня 2024 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-фінанс» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу №31.07/24-Ф, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5566417 від 19.02.2022.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно з статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з вимогами статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно з ч.1, 5-7 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо супровідних послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної супровідної послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладення кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 виснувала, що погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів (пункти 69, 70, 74).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Ухвалюючи рішення про задоволення у повному обсязі позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів належними доказами заявлені позовні вимоги.

Що стосується відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , то суд вказав, що ним не встановлено будь-яких достовірних, достатніх та неспростовних доказів, що підтверджують нікчемність умов договору, вказаних ОСОБА_1 . За такого, на думку суду, зустрічний позов є необґрунтованим та безпідставним, наслідком чого є відмова у його задоволенні.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції»

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо доведеності позовних вимог позивача, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Матеріали справи свідчать, що належними та допустимими доказами підтверджений факт укладання між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору №5566417 від 19.02.2022 на суму 22 000 грн у передбаченій законом формі. ОСОБА_1 підписала договір за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а уповноважений представник Товариства шляхом накладення аналогу власноручного підпису та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання. ТОВ «Авентус Україна» перерахувало відповідачці на вказану нею в договорі платіжну картку кредитні кошти. Відповідачка, отримавши кредитні кошти, свої обов`язки за договором щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконала, а тому висновок суду про стягнення заборгованості в судовому порядку є правильним. Розрахунки заборгованості відповідають умовам кредитного договору.

Посилання відповідачки на те, що умови договору щодо строку кредитування, процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту є взаємосуперечливими і несправедливими, а також нікчемними, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно вважав безпідставними.

Умови договору щодо вказаного є зрозумілими і не містять подвійного трактування. Договір був укладений на 360 днів. Погашення боргу повинно було здійснюватися кожні 30 днів, що підтверджується і графіком платежів.

Сторони узгодили процентну ставку за договором у розмірі 1,99% на день. Знижена процентна ставка за умовами договору могла бути тільки у випадку сплати споживачем до 21.03.2022 або протягом 3 календарних днів, що слідують за вказаною датою, коштів у сумі не менше суми першого платежу, визначеного у графіку платежів або здійснення часткового дострокового повернення кредиту.

Розмір орієнтовної загальної вартості кредиту було визначено на підставі узгоджених сторонами умов договору.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому суд дійшов до правильного висновку, що відповідачка повинна відшкодувати позивачу отримані кредитні кошти та проценти за користування ним, що було передбачено умовами укладеного кредитного договору.

Щодо посилання відповідачки на те, що кредитний договір є нікчемним, бо був укладений з недодержанням письмової форми, а саме з використанням уповноваженим представником первісного кредитора накладення аналогу власноручного підпису та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, без попереднього погодження з нею зразків цього підпису та печатки в окремому договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів, то воно, на думку колегії суддів, є хибним.

Пункт 9.6 кредитного договору передбачає, що договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного зі сторони товариства електронним підписом, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Електронний підпис товариства створюється на договорі шляхом накладення аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, за зразком попередньо узгодженим сторонами в укладеному договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що створений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора, який формується автоматично на стороні товариства для кожного разу використання та направляється споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІТС товариства/зазначений у цьому договорі. Введення споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього договору створює підпис споживача на договорі та вважається направленням товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього договору.

Отже, кредитний договір підписується ТОВ «Авентус Україна» шляхом накладення аналогу власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки товариства, що відтворені засобами електронного копіювання, а ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором, що і було зроблено при укладенні спірного договору.

Посилання відповідачки на те, що ТОВ «Авентус Україна» не довело узгодження з нею зразків цього підпису та печатки в окремому договорі про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів, а тому договір неможна вважати укладеним у письмовій (електронній) формі, а тому він є нікчемним, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Відсутність вказаного договору у матеріалах справи не свідчить про те, що договір не був підписаний первісним кредитором.

Зміст договору свідчить, що на ньому наявний підпис уповноваженої особи ТОВ «Авентус Україна». Відповідачка, отримавши для підписання кредитний договір, зауважень щодо зразків підпису та відбитку печатки не заявила, що свідчить про те, що вона була обізнана з цими зразками.

Вказане підтверджується і поясненнями ТОВ «Авентус Україна», викладеними ним у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , з яких випливає, що вона укладала з цим товариством до кредитного договору від 19.02.2022 року 29 кредитних договорів.

Отже, їй був відомий механізм укладення кредитних договорів з ТОВ «Авентус Україна» та зразки підпису уповноваженої особи товариства.

Щодо вирішення судом першої інстанції зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з зустрічними позовними вимогами до ТОВ «Українські фінансові операції» та ТОВ «Авентус Україна», ОСОБА_1 просила встановити нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту №5566417 від 19.02.2022 щодо 360-денного строку кредитування, орієнтовної реальної процентної ставки за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 29 653,85% річних; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 13 458,45% річних; орієнтовної загальної вартості кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 179 608,00 грн; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 173 041,00 грн (пункти 1.4, 1.5.1, 1.7, 1.7.1, 1.7.2, 1.8, 1.8.1, 1.8.2 договору).

Відмовляючи у задоволенні цих вимог, суд вказав, що ним не встановлено будь-яких достовірних, достатніх та неспростовних доказів, що підтверджують нікчемність умов договору, вказаних ОСОБА_1 . За такого, на думку суду, зустрічний позов є необґрунтованим та безпідставним, наслідком чого є відмова у його задоволенні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , однак з інших мотивів, а саме обрання нею неналежного способу захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц зазначено, що «Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76).

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання нікчемними деяких умов договору про надання споживчого кредиту №5566417 від 19.02.2022, що не є належним способом захисту, то у задоволенні її вимог слід відмовити через обрання нею неналежного способу захисту прав.

Щодо розподілу судом першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що витрати позивача по оплаті професійної правничої допомоги, яка надавалася йому адвокатом Дідухом Є. О. на підставі договору про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024, довіреності від 01.08.2024, акту приймання-передачі наданих послуг від 17.09.2024, детального опису робіт (наданих послуг) у суді першої інстанції становили 10 000 грн (підготовка та подача позовної заяви). Оплата цих витрат повинна відбуватися у два етапи: 1000 грн протягом 10 календарних днів з моменту зазначення дати підписання договору, інша частина коштів у розмірі 9000 грн після ухвалення судом рішення у справі (протягом 30 днів з моменту проголошення рішення суду).

У суді першої інстанції відповідачка вказувала на необґрунтованості цих витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням складності справи, суми заборгованості відповідачки, фактичної відсутності участі адвоката (представника позивача) у розгляді справи, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає 8000 грн цих витрат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Аналізуючи складені представником позивача заяви по суті справи, на предмет складності, обсягу та часу, витраченого для їх складання, обсяг виконаних робіт згідно з актом приймання-передачі наданих послуг, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов до правильного висновку, що сплачений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції має становити 8000 грн. Вказаний розмір є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення слід змінити в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , виклавши його мотивувальну частину щодо цих вимог в редакції цієї постанови, рішення суду в іншій частині слід залишити без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 374-376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду м.Миколаєва від 09 жовтня 2025 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» про встановлення нікчемності умов договору споживчого кредиту змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо цих вимог в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 15 січня 2026 року.