Справа № 302/9/26
Провадження № 2-о/302/13/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Готри В. Ю., з участю секретаря судового засідання Царь О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, заінтересована особа Хустський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті осіб на тимчасово окупованій території України,

у с т а н о в и в:

У січні 2026 року заявник ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., заінтересована особа Хустський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, звернувся до суду з заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті осіб на тимчасово окупованій території України.

Заяву обґрунтував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Любимівка Каховського району Херсонської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого на його ім`я Каховським РВ УМВС України в Херсонській області 13.01.1997. Його батьками є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які померли в 2023 році у селі Василівка Любимівської селищної громади Каховського району Херсонської області Україна. Це село Василівка із 24.02.2022 окуповане російськими військами та перебуває в окупації і до нині.

Зазначав, що за життя його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично проживали у АДРЕСА_1 .

З початку 2020 року місце реєстрації проживання його батьків була адреса: АДРЕСА_2 , однак переїхати на постійне місце проживання до селище Міжгір`я його батьки не встигли у зв`язку з окупацією села Василівка Каховського району Херсонської області.

За життя його матір склала 26.06.2018 нотаріально посвідчений заповіт, згідно з яким усе належне їй майно на праві приватної власності, як рухоме, так і нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла йому.

У грудні 2025 року його знайомі передали йому свідоцтва про смерть його батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які видані представниками російської федерації, окупантами під час їх захоронення.

Як видно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті м. Каховка Херсонської області, а відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , його матір ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті с. Василівка Каховського району Херсонської області.

Покликався і на те, що зареєструвати смерть своїх батьків в установленому законом порядку на території України він не має змоги, адже видані окупантами свідоцтва про смерть батьків не є офіційними документами на території України, а тільки стверджують факт їх смерті. У зв`язку з цим він позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права як спадкоємець за заповітом та за законом до належного його батькам на праві власності нерухомого майна.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд установити, що має юридичне, а саме факт смерті:

- громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце народження: село Василівка Каховського району Херсонської області Україна, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Каховка Херсонської області Україна, у віці 70 років, і на час смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 ;

- громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце народження: село Василівка Каховського району Херсонської області Україна, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Василівка Каховського району Херсонської області Україна, у віці 71 рік, і на час смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 січня 2026 року відкрито провадження у цій справі за заявою ОСОБА_1 у порядку окремого провадження.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представниця-адвокатка Гренджа В. Ю. не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте останньою було подано до суду заяву від 12.01.2026, в якій вона просила розгляд цієї справи провести без її та заявника участі, заяву підтримала повністю і просила таку задовольнити (а.с.39).

Представник заінтересованої особи Хустського відділу ДРАЦС у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції також у судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи (а.с.34). Клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, а також в установлений судом строк жодних пояснень чи заперечень щодо заяви ОСОБА_1 не надсилав.

За вказаних обставин суд доходить висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного й обґрунтованого судового рішення.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, установлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ установлені цим розділом (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).

Відповідно до пункту 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За положеннями частин 1, 2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

Як регламентовано ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Судом установлені такі обставини.

Батьками заявника ОСОБА_1 були громадяни України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 6 від 10.01.2026, наданого на вимогу суду Хустським відділом ДРАЦС у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (а.с.36-38).

Згідно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 25.08.2023 Сімферопольським районним відділом ЗАГС № 2 Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, батько заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце смерті м. Каховка Херсонської області (а.с.7).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 31.10.2023 Сімферопольським районним відділом ЗАГС № 2 Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, матір заявника - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце смерті с. Василівка Каховського району Херсонської області (а.с.8).

З довідки Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 09.01.2026 за № 16-06/41 видно, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є АДРЕСА_2 (а.с.35).

Як убачається з нотаріально посвідченого 26.06.2018 заповіту, матір заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 розпорядилася на випадок своєї смерті усе належне їй майно на праві приватної власності, як рухоме, так і нерухоме, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с.9).

17 липня 2020 року Верховна Рада України прийняла Постанову № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів», відповідно до якої утворено у Херсонській області, з-поміж інших, Каховський район (з адміністративним центром у місті Нова Каховка) у складі територій, зокрема Любимівської селищної територіальної громади, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 28.02.2025 № 376, вся територія Любимівської селищної територіальної громади Каховського району Херсонської області тимчасово окупована рф.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року № 3307/5) встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину адміністративної межі та лінії зіткнення між тимчасово окупованою територією та іншою територією України, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Як кореспондують положення частини 2-4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність уважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, окрім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Встановлення зав`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Згідно з частинами 1 статей 17, 18 цього ж Закону в разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі ООН) сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року, § 142).

Отже, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрації народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 7 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22 (провадження № 61-1746св23).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Установлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника ОСОБА_1 .

Отже, в інший спосіб, окрім як зі зверненням до суду з заявою про встановлення зазначених фактів, що має юридичне значення, заявник має перешкоди в реалізації своїх прав, зокрема спадкових.

Відповідно до частин 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».

Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного вище, а також того, що заявник не має можливості звернутися до відповідних органів за місцем смерті своїх батьків та надати для реєстрації смерті документи, передбачені законодавством України, суд доходить висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними відповідними доказами у справі, спору про право під час розгляду справи не встановлено, а відтак його заява підлягає до задоволення.

За загальним правилом ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження понесені учасниками справи судові витрати не відшкодовуються.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Керуючись наведеним вище та статтями 13, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315, 317, 319, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа Вікторія Юріївна, заінтересована особа Хустський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті осіб на тимчасово окупованій території України задовольнити.

Установити факт, що громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , уродженець і фактично проживаючий у АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання якого було АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Каховка Херсонської області Україна, у віці 70 років.

Установити факт, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , уродженка і фактично проживаюча у АДРЕСА_1 Україна, зареєстроване місце проживання якої було АДРЕСА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Василівка Каховського району Херсонської області Україна, у віці 71 рік.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не перешкоджає його виконанню.

Копію рішення надіслати до Хустського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції для державної реєстрації смерті.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 273 ЦПК України.

Повне судове рішення складено тапідписано 12.01.2026.

Учасники справи:

Заявник ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

Заінтересована особа Хустський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, місце знаходження: Майдан Незалежності, 2 м. Хуст Хустського району Закарпатської області, код в ЄДРПО 25999045.

Суддя В. Ю. Готра