ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

м. Київ

справа № 522/24633/23

провадження № 61-13415св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кондраков Віталій Вячеславович, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня

2024 року у складі судді Науменко А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивував тим, що 28 грудня 2016 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики. За умовами цього договору позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 27 000,00 дол. США в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання договору. ОСОБА_3 , відповідно до додаткової угоди від 27 березня 2017 року, зобов`язувався повернути всю суму позики в строк до 28 грудня 2020 року, але повернув лише 5 180,00 дол. США.

Таким чином, залишається невиконаним зобов`язання з повернення суми позики за вказаним вище договором в розмірі 21 820,00 дол. США, що на день подачі позову еквівалентно 815 378,49 грн (відповідно до перерахунку за офіційним курсом Національного банку України співвідношення національної валюти до валюти США складає 1 долар США дорівнює 37,3684 грн).

Посилався також на те, що відповідно до пункту 6 договору позики він також має право отримати пеню в розмірі 0,1% від несплаченої суми за кожен день прострочення повернення позики.

На думку позивача, стягненню з відповідача на його користь підлягають також три проценти річних від простроченої суми відповідно до вимог частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладених обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 21 820,00 дол. США, що на день подачі позову еквівалентно 815 378,49 грн, а також 3 % річних за користування коштами у розмірі 28 280,79 грн та пеню за несвоєчасне повернення суми позики у розмірі 297 613,15 грн.

Короткий зміст заочного рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня

2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 21 820,00 дол. США, що на день подачі позову еквівалентно 815 378, 49 грн, а також 3% річних за користування коштами у розмірі 28 280,79 грн та пеню за несвоєчасне повернення суми позики у розмірі 297 613,15 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

02 серпня 2024 року ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення суду. При цьому відповідач посилався на те, що він з позивачем договір позики від 28 грудня 2016 року та додаткову угоду до нього від 27 березня 2017 року не укладав, від ОСОБА_1 грошові кошти не отримував. Вважав за необхідне призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2024 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року.

Не погодившись з заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року, ОСОБА_5 в особі свого представника - адвоката Крушенівського Р. О. оскаржив його в апеляційному порядку.

До апеляційної скарги додане клопотання відповідача про призначення у справі почеркознавчої експертизи та витребування почеркового матеріалу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника Крушенівського Р. О. залишено без задоволення, оскаржуване заочне рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

При цьому ухвалою від 07 жовтня 2025 року суд апеляційної інстанції клопотання відповідача про призначення у справі почеркознавчої експертизизалишив без задоволення.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27 жовтня 2025 року ОСОБА_3 в особі свого представника - адвоката Кондракова В. В. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанційз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 18 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вересюк О. В. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

17 листопада 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

У матеріалах справи міститься копія договору позики, укладеного 28 грудня 2016 року від імені ОСОБА_6 («Позикодавець») та ОСОБА_4(«Позичальник»).

Відповідно до пункту 1 вказаного договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 27 000,00 дол. США в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору, а ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_1 позику у визначений цим договором строк.

Позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні цього Договору готівкою (пункт 2 Договору).

Пунктом 3 договору позики встановлено, що позика за цим договором є безпроцентною.

Згідно пункту 5 договору позики позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 30 квітня 2017 року.

У відповідності до пункту 6 договору позики в разі прострочення повернення позики позикодавець має право нараховувати пеню в розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно пункту 9 договору позики підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики.

У матеріалах справи міститься копія укладеної 27 березня 2017 року від імені ОСОБА_6 («Позикодавець») та ОСОБА_3 («Позичальник») додаткової угоди до договору позики від 28 грудня 2016 року. Відповідно до вказаної додаткової угоди з 27 березня 2017 року пункт 5 договору позики від 28 грудня 2016 року викладено в наступній редакції: «5. позичальник зобов`язаний повернути всю позику до 28 грудня 2020 року».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексуУкраїни (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

Задовольняючи позов, судпершої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними, оскільки відповідач у визначений договором позики строк не виконав своїх зобов`язань та не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти.

Разом із тим, відповідач ОСОБА_5 , звертаючись 02 серпня 2024 року до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення суду, посилався на те, що він з позивачем договір позики від 28 грудня 2016 року та додаткову угоду до нього від 27 березня 2017 року не укладав, від ОСОБА_1 грошові кошти не отримував. Вважав за необхідне призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.

Заперечуючи факт підписання зазначеного договору позики, до апеляційної скарги відповідачем долучено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та витребування почеркового матеріалу. Проведення експертизи відповідач просив доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. На вирішення експерта просив поставити наступні запитання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у документі договір позики від 28 грудня 2016 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_3 , у графі «Позичальник ОСОБА_3 » ОСОБА_3 ?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у документі додаткова угода від 27 березня 2017 року до договору позики від 28 грудня 2016 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянином України ОСОБА_3 , у графі «Позичальник ОСОБА_3 » ОСОБА_3 ?

Крім того, для забезпечення експерта почерковим матеріалом просив суд:

- витребувати у позивача ОСОБА_1 оригінали договору позики від 28 грудня 2016 року та додаткової угоди до нього від 27 березня 2017 року;

- витребувати у відповідача ОСОБА_3 оригінали документів зі зразками почерку (цифрових записів, підпису).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року вказане клопотання залишено без задоволення.

Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд безпідставно та необґрунтовано відхилив його клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, Верховний Суд погоджується з ними з огляду на таке.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина перша статті 102 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Частиною першою статті 104 ЦПК України встановлено, що про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі, апеляційний суд виходив з того, що відповідач звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення у серпні 2024 року, а із апеляційною скаргою на рішення - 26серпня 2024 року, ставлячи питання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Проте, в жодному із вказаних клопотань він не заявляв про витребування його вільних зразків почерку, що відповідно до п. 1.3. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), є обов`язковим, оскільки для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач не з`явився в судове засідання, не надав доказів поважності такої неявки, у зв`язку з чим суд не мав можливості відібрати умовно-вільні зразки почерку для проведення судової почеркознавчої експертизи.

При таких обставинах, відмовивши у задоволенні клопотання про призначення судовогої почеркознавчої експертизи, апеляційний суд вважав доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики від 28 грудня 2016 року, тому погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення грошових коштів, в результаті чого ухвалив постанову про відхилення апеляційної скарги та залишення заочного рішення суду першої інстанції без змін.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Доведення обставин, чи підписував ОСОБА_5 договір позики, за яким позивач просить стягнути заборгованість, має істотне значення для правильного вирішення спору по суті.

Оцінюючи обґрунтованість судового рішення про відхилення клопотання про призначення судової експертизи, Верховний Суд вважає, що висновки суду про невиконання або про неможливість виконання судової експертизи у зв`язку з ненаданням відповідних документів для її проведення не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання. Дії сторони щодо ненадання під час розгляду клопотання про призначення експертизи певних матеріалів не можуть свідчити про ухилення особи від участі в експертизі, оскільки суди її не призначили, відповідно, клопотання судових експертів про надання матеріалів для проведення експертизи до суду не надходили та не вирішувалися.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 756/3115/17(провадження № 61-18653св20).

Зважаючи на наведене, апеляційний суд під час розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи.

При цьому колегія суддів Верховного Суду приймає до уваги, що у клопотанні про призначення у справісудової почеркознавчої експертизивідповідач просив суд витребувати у нього оригінали документів зі зразками почеркута підпису, а, не з`явившись до судового засідання 07 жовтня 2025 року, ОСОБА_5 просив перенести розгляд справи у зв`язку із його службовим відрядженням на 15 днів до іншої області України для оперативного вирішення питань діяльності підприємства під час будівництва фортифікаційних споруд, надавши відповідні докази на підтвердження таких обставин.

Крім того, спеціальна процесуальна санкція для осіб, які ухиляються від участі в експертизі, передбачена статтею 109 ЦПК України, відповідно до якої, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Важливим у випадку застосування вказаної процесуальної норми є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18), та від 18 червня 2024 року у справі № 336/7943/19 (провадження № 61-15818св23), від 12 листопада 2025 року у справі № 346/5502/22 (провадження № 61-10976св25).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції фактично застосував до відповідача негативні наслідки його ухилення від участі в експертизі, однак таке застосування можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі.

Разом із тим, судове рішення про призначення судової почеркознавчої експертизи апеляційним судом в цій справі не ухвалювалось.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кондраков Віталій Вячеславович, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов