УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2026 р. м. Харків

Суддя Київського районного суду м. Харків Кіндер В.А., за участі секретаря судового засідання Сергієнко К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про залучення позивача у справу, видачу виконавчих листів та поновлення строків пред`явлення виконавчих листів до виконання,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить суд: залучити до справи № 2018/15050/2012 в якості позивача ОСОБА_1 ; видати наново ОСОБА_1 виконавчий лист на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012 в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873,60 грн; видати наново ОСОБА_1 виконавчий лист на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012 в частині стягнення сплаченого судового збору в розмірі 3219,00 грн; поновити ОСОБА_1 строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012.

У обґрунтування заяви зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873 (триста сорок дві тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 60 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 23 квітня 2014 року було відкрито виконавче провадження № 43093678 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 07 квітня 2014 року Київським районним судом м. Харкова в цивільній справі № 2018/15050/2012, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342 873 грн. 60 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 3 219 грн.

ОСОБА_2 своє право вимоги позикодавця за спірним Договором позики від 15 травня 2009 року, а також належні права іпотекодержателя за іпотечним договором від 15 травня 2009 року, реєстраційний номер 1911, відступив новому кредитору (новому позикодавцю, новому іпотекодержателю) ОСОБА_1 відповідно до Договору про відступлення права вимоги, посвідчений 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим номером 873.

03 грудня 2019 року Київський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою визнав зазначений виконавчий лист № 2018/15050/2012 від 07 квітня 2014 року таким, що не підлягає виконанню, оскільки вимоги стягувача задоволені за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку.

На виконання вказаної ухвали 25 травня 2020 року державним виконавцем Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № 43093678.

Водночас, боржник ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором, скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1

07 квітня 2021 року Верховний Суд ухвалив Постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково, рішення судів нижчих інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про скасування реєстрації скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнив та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Відтак, у зв`язку з відступленням прав вимог за спірним Договором позики від 15 травня 2009 року, заявник звернувся до суду із заявою щодо залучення до справи № 2018/15050/2012 в якості позивача ОСОБА_1 .

Водночас, у зв`язку із ухвалення Верховним Судом постанови від 07 квітня 2021 року, якою скасовано реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1 , заявник стверджує, що єдиним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 та забезпечення реального виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року по справі № 2018/15050/2012 є наново видані Київським районним судом м. Харкова виконавчі листи.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, заявник та заінтересовані особи в судове засідання не з`явилися, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомили.

На підставі ч. 3 ст. 442 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд даної заяви за відсутності осіб (їх представників), що не з`явились на підставі наявних у справі матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення у зв`язку із наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 446 ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року по справі №2018/15050/2012 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873,60грн., сплачений судовий збір в розмірі 3219грн. В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу про визнання договору позики частково недійсним відмовлено.

Постановою державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 23 квітня 2014 року було відкрито виконавче провадження № 43093678 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 07 квітня 2014 року Київським районним судом м. Харкова в рамках цивільної справи № 2018/15050/2012.

17 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі №873 договір відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. 15 травня 2009 року за реєстровим № 1911.

Відповідно до п. 1 зазначеного договору первісний іпотекодержатель ОСОБА_2 передав новому іпотекодержателю ОСОБА_1 всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя), посвідченим Широковою В.А. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 травня 2009 року за реєстровим номером № 1911, який був укладений в забезпечення виконання зобов`язання по Договору позики, посвідченого Широковою В.А. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 15 травня 2009 року за реєстровим номером № 1909, укладеним між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_3 .

Цей договір укладається з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання. Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

20 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О. В. прийнято рішення та здійснена реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності зазначено: договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 15 травня 2009 року, договір про відступлення права вимоги від 17 червня 2016 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року визнано виконавчий лист №2018/15050/2012, виданий Київським районним судом м. Харкова 07 квітня 2014 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики 15 травня 2009 року в розмірі 342873,60 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові СМУЮ Міністерства юстиції (м. Харків) Бєляєва М.В. від 25 травня 2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2018/15050/2012 виданого 07 квітня 2014 року закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна про визнання недійним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором та скасування реєстрації, поновлення реєстрації .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року по справі №640/12313/19-ц, яке постановою Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., про скасування реєстрації скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32001184 від 24 жовтня 2016 року 10626614 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін.

Матеріали справи свідчать, що 06 травня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звертались до Київського районного суду м. Харкова із заявою про перегляд ухвали Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року по справі №2018/15050/2012, якою було визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, за нововиявленими обставинами.

Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 28 березня 2023 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2023 року скасовано. Закрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Київського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2019 року, постановленої за результатами розгляду заяви ОСОБА_3 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, про визнання договору позики частково недійсним.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду .

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з положеннями статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За своєю суттю заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Підставою для заміни сторони судового процесу або виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах .

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Тож, оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, то якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи. Але заміна учасника справи не обов`язково означає заміну сторони відкритого виконавчого провадження.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 55 ЦПК України.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17.

Водночас варто звернути увагу і на те, що заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництво, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження№ 14-197цс21, пункти 127- 130).

У своїй заяві заявник просить залучити до справи № 2018/15050/2012 в якості позивача ОСОБА_1 .

Аналіз вимог заяви та її мотивів дає суду підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 мав на меті не просто отримати процесуальний статус позивача (стягувача), а хотів змінити сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873 (триста сорок дві тисячі вісімсот сімдесят три) грн. 60 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 3219 (три тисячі двісті дев`ятнадцять) грн.

Судом встановлено, що відповідно до положень пункту першого договору відступлення права вимоги за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя) від 17.06.2016 цей договір укладається з одночасним відступленням прав за договором основного зобов`язання, тобто по договору позики від 15 травня 2009 року. Сторони домовились, що відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 17 червня 2016 року приватний нотаріус Анохіна В.М. на підставі договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17.06.2016 № 873 зареєструвала зміну відомостей про іпотекодержателя з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Аналіз приписів частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що законодавець прагне, аби в регулятивних цивільних правовідносинах відбувалося одночасне відступлення зобов`язань як за основним, так і за іпотечним зобов`язаннями.

Зокрема, правила першого речення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку», враховуючи мету цього Закону і межі його правового регулювання, спрямовані саме на врегулювання відступлення прав за іпотечним договором, певно поєднавши їх юридичну долю з юридичною долею основного зобов`язання.

Отже, цей припис статті 24 Закону України «Про іпотеку» закріплює правило, відповідно до якого у регулятивних правовідносинах відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Друге речення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» має таку правову мету - встановити доказову презумпцію в разі з`ясування питання, чи відбулося та коли відбулося відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Це речення не може тлумачитися так, що воно вказує на недійсність основного чи забезпечувального зобов`язання як на наслідок невиконання такого правила поведінки.

Логіка законодавця є зрозумілою, оскільки з огляду на те, що право іпотеки підлягає реєстрації у відповідному державному реєстрі, то в разі реєстрації відступлення прав вимоги за іпотечним договором з певним рівнем переконливості можна стверджувати і про відступлення за основним зобов`язанням.

Отже, відступлення прав за іпотечним договором доводить (підтверджує) відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а не навпаки. Тож факт відступлення права вимоги за іпотечним договором створює доказову презумпцію того, що відбулося й відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням (п. 78 п. 84 Постанови Великої палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19).

Зважаючи на те, що боргове зобов`язання за спірним договором позики від 15 травня 2009 року не припинене, боржник добровільно його не виконав, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2020 року по справі №640/12313/19-ц відмовлено у визнанні недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17.06.2016 № 873, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 та відомостей про реєстрацію зміни іпотекодержателя, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 набув право вимоги заборгованості за договором позики від 15 травня 2009 року до ОСОБА_3 .

Матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували доказову презумпцію того, що відбулося відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням, тобто по договору позики від 15 травня 2009 року.

Водночас, разом із заявою щодо правонаступництва, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Зважаючи на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2018/15050/2012, виданого 07 квітня 2014 року, закінчено відповідно до постанови державного виконавця від 25 травня 2020 року на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», при цьому заявником не вчинено процесуальних дій спрямованих на відновлення виконавчого провадження, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог заявника.

Суд також відмовляє в задоволенні вимоги про видачу наново виконавчого листу на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012 в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15 травня 2009 року в розмірі 342873,60 грн, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні вимоги про правонаступництво стягувача.

ОСОБА_1 заявлена вимога про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів на виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2013 року у справі № 2018/15050/2012. Суд зауважує, що заявник звертається із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у разі вирішення судом питання процесуального правонаступництва якщо виконавче провадження не закінчене, зокрема, виконавчий документ не пред`являвся до виконання, був повернутий стягувачу без виконання. Зважаючи на те, що у цій справі виконавче провадження було закінчено, то вимога про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання не є належною.

Керуючись ст. 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна про залучення позивача у справу, видачу виконавчих листів та поновлення строків пред`явлення виконавчих листів до виконання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 19 січня 2026 року.

Суддя Кіндер В.А.