ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 569/22335/25

Провадження № 22-ц/820/265/26

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Демчук В. М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2025 року (суддя Мотонок Т. Я.) про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що він є власником земельної ділянки площею 2 га кадастровий номер :06:051:0049, розташованої на території Берездівської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, 51/100 частини нежитлового приміщення загальною площею 319,5 кв. м, яке знаходиться по АДРЕСА_1 та 51/100 земельної ділянки площа 0,0414 га кадастровий номер :01:022:0002, розташованої в с. Берездів Хмельницького району Хмельницької області. Маючи намір здійснити часткове відчуження майна, дізнався про накладення арешту на все його майно. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт накладено 05 лютого 2009 року відділом ДВС Рівненського міського управління юстиції. На його звернення від 02 жовтня 2025 року до органів ДВС із заявою про зняття арешту 09 жовтня 2025 року отримав відмову через відсутність відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження щодо реєстрації виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на майно з реєстраційним номером обтяження 8434132.

Тому позивач просив зобов?язати Відділ державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт, накладений на усе його майно на підставі постанови про накладення арешту на нерухоме майно боржника б/н від 05 лютого 2009 року Відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на незаконність ухвали суду. Висновок суду про накладення арешту на майно, як майно боржника, не відповідає фактичним обставинам справи. Також, суд помилково послався на те, що виконавче провадження завершено. Суд не взяв до уваги відсутність рішень суду про стягнення з нього коштів фізичним чи юридичним особам. Арешт з майна не може бути знятий через відсутність виконавчого провадження, а також інформації про його накладення, усі документи як в судових органах, так і в органах виконавчої служби знищені за термінами зберігання. Вважає протиправною відмову виконавчої служби у скасуванні арешту. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що питання про зняття арешту з майна не пов`язане зі спором про право на це майно. Вимоги позивача про зняття арешту з майна, накладеного у виконавчому провадженні, належить розглядати в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

На підставі частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов?язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, накладеним державним виконавцем, приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У разі, якщо арешт на майно накладено державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525, від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21, від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, який суд першої інстанції правильно врахував при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин на підставі часини 4 статті 263 ЦПК України.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 жовтня 2025 року 05 лютого 2009 року зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ), реєстраційний номер обтяження 8434132, заявник відділ ДВС Рівненського міського управління юстиції.

На підставі судового наказу, виданого 15.01.2008 Рівненським міським судом, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість у сумі 3111,79 коп. (відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень).

Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження 30.10.2008 Відділ ДВС у місті Рівному Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрив виконавче провадження № 9760459, в якому боржником був ОСОБА_2 , стягувачем АТ КБ «ПриватБанк».

Зазначені відомості є загальнодоступними, знаходяться у вільному доступі.

З урахуванням наведеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження щодо реєстрації виконавчого провадження та безпідставність визначення судом статусу позивача, як боржника у виконавчому провадженні.

Установивши, що арешт на майно ОСОБА_2 накладено у виконавчому провадженні, в якому останній є божником, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не може пред?являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Відповідно не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали.

Ухвала суду постановлена відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для її скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 січня 2026 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта