Справа № 157/1817/25
Провадження №2/157/126/26
УХВАЛА

13 січня 2026 року місто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання Солошик Д.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління гуманітарної політики Камінь-Каширської міської ради Волинської області про стягнення середнього заробітку,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Управління гуманітарної політики Камінь-Каширської міської ради Волинської області, в якому просить зобов`язати Управління гуманітарної політики Камінь-Каширського міської ради Волинської області поновити йому виплату середнього заробітку вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей» з моменту її припинення до дня фактичного звільнення його з військової служби. В обгрунтування вимог зазначає, що він вчитель фізичної культури та керівник гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей» прийняв рішення 24 лютого 2022 року, в перший день війни, стати на захист своєї країни, хоча мав право бути заброньований на період мобілізації та воєнного часу. До 31.12.2023 йому виплачувалась середньомісячна заробітна плата вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей», а потім була припинена. У березні 2025 року він звернувся до управління гуманітарної політики Камінь-Каширської міської ради Волинської області з проханням відновити виплати середньомісячної заробітної плати. 15 квітня 2025 року отримав лист-відповідь (копія конверта та скріншот з сайту «Укрпошти» додається), яким йому відмовили у відновленні виплати середньомісячної заробітної плати, аргументуючи, а саме «відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України, у редакції, що діяла до 1 липня 2022 року за працівниками, призваними на військову службу під час дії воєнного стану, зберігається місце роботи, посада та середній заробіток на весь період їх служби. Однак, Законом України від 01 липня 2022 року №2352- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток» замінено словами «зберігається місце роботи і посада». Оскільки, до 24 грудня 2023 року продовжувала діяти частина друга статті 57 Закону України «Про освіту», відповідно до якої педагогічним працівникам, призваним на військову службу, зберігався середній заробіток, Вам продовжувалася виплата середнього заробітку на період проходження військової служби. Законом України від 22 листопада 2023 року №3494-ІХ в частині другій статті 57 Закону України «Про освіту» слова «чи військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено. За працівниками, призваними на військову службу, зберігається місце роботи та посада, однак виплата середнього заробітку не передбачена, якщо інше не встановлено колективним договором або рішенням роботодавця. З огляду на зазначене та у зв`язку з відсутністю окремого рішення Камінь-Каширської міської ради та відповідного положення у колективному договорі виплата середнього заробітку мобілізованим працівникам, припинена...». Згідно зі ст. 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011). Приписи Конституції України надали йому впевненість у тому, що його фінансове становище і фінансове становище його родини не буде погіршене ухваленням більш пізнього закону і, усвідомлюючи, що за ним буде збережено середній заробіток, який гарантуватиме фінансову стабільність йому та його родині, якщо він проходитиме військову службу. Оскільки відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України та статті 57 Закону України «Про освіту» у редакціях, що діяла 24 лютого 2022 року (в момент прийняття ним рішення добровільно стати на захист України) «за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову (ч. 3 ст. 119 КЗпП України. ; "у разі проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період за педагогічним чи науково-педагогічним працівником зберігається попередній середній заробіток (ч. 3 ст. 57 Закону). Пізніше були внесені зміни до КЗпП України і Закону, якими скасовано збереження за мобілізованим працівником попереднього середнього заробітку. За Конституцією України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності й недоторканності покладено на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини перша, друга, п`ята статті 17). Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що норми - принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, є пріоритетними й мають безумовний характер; тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами, не можуть бути скасовані чи звужені (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12 жовтня 2022 року № 7-р(И)/2022). Подібна позиція викладена і у Рішенні Конституційного Суду України від 18 грудня 2018 року № 12-р/2018, в якому наголошено, що закріплення в Конституції України обов`язку держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які захищають Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України, є запорукою його реалізації державою та недопущення зниження рівня соціального захисту цих осіб та членів їхніх сімей (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини). Конституційний Суд України також зазначав, що складовим елементом принципу юридичної визначеності як вимоги правовладдя є принцип правомірних сподівань (legitimate expectations), який, за тлумаченням Венеційської Комісії, виражає ідею, що органи публічної влади повинні додержувати не лише приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених у особи сподівань; згідно з доктриною правомірних сподівань ті, хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо своїх правомірних сподівань (абзац другий підпункту 2.6 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023). Також зазначає, що відповідно до ст. 58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи». Крім того, Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/2001 від 05.04.2001 зазначив, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це вказує на те, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та №71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretchy.TheUnitedKingdom №44277/98). Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» у частині третій статті 119 Кодексу слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада», а Законом України від 22 листопада 2023 року №3494-ІХ в частині другій статті 57 Закону слова «чи військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період» виключено. Тобто змінами до КЗпП України і Закону скасовано збереження за мобілізованим працівником попереднього середнього заробітку. Він пішов добровільно 24 лютого 2022 року до лав Збройних Сил України захищати Україну ще до підписання та набрання чинності Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та Закону України від 22 листопада 2023 року №3494-ІХ«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань». Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України та частини другої статті 57 Закону (у редакції, чинній на 24 лютого 2022 року, у момент прийняття ним рішення добровільно стати на захист України), внаслідок входження до лав Збройних Сил України він набув право на збереження середнього заробітку вчителя фізичної культури та керівник гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей» до дня фактичного звільнення з військової служби. Таким чином, оскільки він набув право на збереження середнього заробітку ще до набрання чинності Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та Закону України від 22 листопада 2023 року №3494-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань», його право на збереження середнього заробітку не може бути скасоване. В Україні «визнається і діє принцип верховенства права», Конституція України має найвищу юридичну силу; закони приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України(стаття 8, частина друга статті 19 Основного Закону України).

Ухвалою судді від 17 жовтня 2025 року у справі відкрито провадження і постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року здійснено перехід з розгляду у порядку спрощеного позовного провадження цивільної справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

12 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, у якій просить стягнути з Управління гуманітарної політики Камінь-Каширського міської ради Волинської області 495 312 гривень середнього заробітку вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей» за період з 1 січня 2024 року до 27 жовтня 2025 року. В обґрунтування вимог зазначає, що коли він подавав позовну заяву до суду, то перебував у лавах Збройних Сил України та не міг передбачити кінцевий момент завершення служби, тобто і повного періоду відновлення виплат йому середнього заробітку вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей», а тому просив суд поновити виплати з моменту її припинення до дня фактичного звільнення його з військової служби. Враховуючи зазначену невизначеність, ціну позову він вказав за місяць, а загальна ціна позову складала сукупність виплат за кожен місяць від зупинення йому виплат до звільнення його з військової служби. 24 жовтня 2025 року йому встановлено третю групу інвалідності, а 27 жовтня 2025 року звільнено з військової служби. Виплати середнього заробітку йому припинили здійснювати 31 грудня 2023 року, а звільнився він з військової служби 27 жовтня 2025 року, тобто час, за який йому не платили середній заробіток вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей» становить - 21 місяць 27 днів. Відповідно до довідки від 10 листопада 2025 року, виданої Пенсійним фондом України, середній заробіток без вирахувань становить 22 617 грн. Отже, Управління гуманітарної політики Камінь-Каширського міської ради Волинської області не виплатило йому 495 312 гривень (ціна позову) середнього заробітку вчителя фізичної культури та керівника гуртка туристсько-краєзнавчого напрямку опорного закладу загальної середньої освіти «Раково-Ліський ліцей».

ОСОБА_1 у підготовчому засідання заявив клопотання про зупинення провадження у справі, мотивуючи тим, що Конституційним Судом України розглядається конституційна скарга щодо відповідності Конституції України (конституційності) закону, яким було внесено зміни до ст. 119 КЗпП та виключено положення щодо збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу під час дії воєнного стану.

Представник Управління гуманітарної політики Камінь-Каширської міської ради Волинської області Лукашук С.В. у підготовче засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі, суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: 1) чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження; 2) чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Отже, у клопотанні про зупинення провадження у справі заявник повинен надати чітке обґрунтування, у чому полягає об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

З копії ухвали Великої Палати Конституційного Суду України від 28 листопада 2024 року № 12-уп/2024 вбачається, що у провадженні Конституційного Суду України на розгляді є справи за конституційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 17 п. 1 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ, та ці справи об`єднанні в одне конституційне провадження.

Доводи позивача ОСОБА_1 на обгрунтування клопотання про зупинення провадження у цій справі зводяться до незгоди із положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» в частині виключення припису про збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу під час дії воєнного стану, щодо яких Конституційним Судом України здійснюється конституційне провадження.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що у разі ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання зазначеного Закону неконституційним, відбудеться зміна правової регламентації спірних у цій справі правовідносин і це може вплинути на судове рішення, ухвалене за наслідками розгляду цієї цивільної справи.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України, з якою кореспондуються положення ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною 3 цієї ж статті Конституції України встановлено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, а встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами у розумінні п. 1 ч. 3 ст. 423 ЦПК України.

Тобто, ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за вищезазначеними конституційними скаргами не матиме впливу на норми матеріального права, на які посилається позивач у справі, яка розглядається, та правильність застосування яких може перевірити апеляційний суд та Верховний Суд під час відповідно апеляційного та касаційного розгляду цієї справи, і не зумовлює зміну правової регламентації спірних правовідносин у законодавстві, чинному станом на час виникнення спірних правовідносин, а отже й зупинення провадження у цьому конкретному випадку не можна вважати виправданим і таким, що є необхідним за цих обставин.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у цій справі, оскільки з доводів позивача не вбачається наявності обставин, які б свідчили про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи судом до ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі за зазначеними конституційними скаргами.

У цьому випадку зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, в порядку ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 251, 260, 261 ЦПК України, суд

постановив:

У клопотанні позивача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення і оскарженню окремо від рішення суду не підлягає, заперечення на неї включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Головуючий: О.В. Антонюк