УХВАЛА

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 752/6057/25

провадження № 61-243ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня

2025 року про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за житлово-комунальні послуги, саме:

за спожиті послуги з централізованого опалення з 01 травня 2018 року

до 31 жовтня 2021 року в розмірі 9 646,86 грн, інфляційну складову боргу - 1 254,09 грн, 3 % річних - 312,40 грн;

за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року в розмірі 8 038,21 грн, інфляційну складову боргу -1 044,97 грн, 3 % річних - 260,31 грн;

за спожиті послуги з постачання теплової енергії з 01 листопада 2021 року

в розмірі 57 171,21 грн, інфляційну складову -7 214,73 грн,

3 % річних - 1 838,13 грн, пеню -1 002,46 грн;

за спожиті послуги з постачання гарячої води з 01 листопада 2021 року в розмірі 9 392,54 грн, інфляційну складову - 1 404,30 грн, 3 % річних - 362,48 грн, пеню - 198,45 грн;

за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії в розмірі 1 317,68 грн;

за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 689,15 грн.

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 06 жовтня 2025 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнив частково.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 96 953,26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції,

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 грудня 2025 року відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , надав строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 направили до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2025 року доповнення до апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року повернув без розгляду.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня 2025 року, в якій заявники просять визначити іншу територіальну підсудність справи і направити її на новий апеляційний розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає поверненню з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 20 липня

2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04

та № 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Стаття 389 ЦПК України визначає перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Предметом касаційного оскарження є ухвала Київського апеляційного суду

від 08 грудня 2025 року про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги.

З огляду на зміст касаційної скарги та доданих до неї матеріалів оскаржувана в касаційному порядку ухвала суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги не віднесена до переліку ухвал, які можуть бути предметом оскарження у касаційному порядку

(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Отже, зміст частини першої статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права та регламентує право касаційного оскарження судових рішень, свідчить про те, що оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду доповнень до апеляційної скарги у касаційному порядку не передбачено.

Як визначено у рішеннях ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02) та від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг на рішення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені у статті 389 ЦПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами цивільного судочинства.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження

№ 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

ЄСПЛ у рішенні від 21 жовтня 2010 року (заява № 19164/04) у справі «Дія 97» проти України» зазначив, що «процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів».

Заявники оскаржують в касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги, право на касаційне оскарження якої не передбачене чинним процесуальним законом.

У частині другій статті 406 ЦПК України визначено, що скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Касаційний суд вже вказував, що ухвала апеляційного суду про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду (див., зокрема ухвали Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 760/34352/21 (провадження № 61-18554ск23), від 19 січня 2024 року у справі № 372/2695/23 (провадження № 61-77ск24).

Ураховуючи викладене, касаційна скарга ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня

2025 року про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги у справі № 752/6057/25 підлягає поверненню на підставі частини другої статті 406 ЦПК України, оскільки вона подана на ухвалу суду апеляційної інстанції, що не підлягає касаційному оскарженню окремо від рішення чи постанови суду.

З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 260, 389, 406 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Повернути касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 грудня

2025 року про залишення без розгляду та повернення доповнень до апеляційної скарги у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська