ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11560/24

Провадження № 22-ц/820/45/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Плінська І.П.,

з участю прокурора Гончара І.О.,

представниці відповідачів ОСОБА_1 ,

представниці третьої особи Бринцевої С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом керівника окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Черевичник», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Черевичник» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року керівник окружної прокуратури міста Хмельницького (далі Прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі Рада) до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Черевичник» (далі Підприємство), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області (далі Держгеокадастр), ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки.

Прокурор зазначив, що наказом Держгеокадастру від 15 грудня 2017 року №22-23740-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:008:0244), розташовану за межами населених пунктів Ради та призначену для ведення особистого селянського господарства (далі земельна ділянка). На підставі цього наказу 22 грудня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 250). За договором купівлі-продажу від 23 січня 2018 року №122 ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку ОСОБА_2 (речове право зареєстровано за №39323219), який за договором оренди від 29 січня 2018 року передав її в оренду Підприємству (речове право зареєстровано за №25228388).

Ще до того, відповідно до наказу Держгеокадастру від 4 листопада 2016 року №22-29420-СГ ОСОБА_3 у порядку приватизації землі набув право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:018:0061) для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області.

Відтак ОСОБА_3 використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та не міг набути таке право повторно. ОСОБА_2 неправомірно придбав земельну ділянку в особи, яка не мала права на її отримання та відчуження, і незаконно передав її в оренду Підприємству. Оскільки земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника, то її може бути витребувано у ОСОБА_2 і Підприємства як добросовісних набувачів на корить Лісовогринівецької територіальної громади.

За таких обставин Прокурор просив суд витребувати у ОСОБА_2 і Підприємства на користь Лісовогринівецької територіальної громади в особі Ради земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2025 року позов задоволено.

Витребувано у ОСОБА_2 і Підприємства на користь територіальної громади в особі Ради земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером :04:008:0244, яка розташована на території Ради.

Стягнено з ОСОБА_2 і Підприємства на користь Хмельницької обласної прокуратури судовий збір у сумі по 1 514 грн з кожного.

Суд керувався тим, що ОСОБА_3 неправомірно набув право власності на земельну ділянку в порядку повторної приватизації та відчужив її за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 , а той, у свою чергу, неправомірно передав її в оренду Підприємству. Відтак земельну ділянку слід витребувати у відповідачів на користь Лісовогринівецької територіальної громади в особі Ради.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог до нього про витребування земельної ділянки та ухвалити нове рішення про відмову в позові у цій частині посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки, у зв`язку з чим ця ділянка не може бути витребувана у нього в порядку задоволення віндикаційного позову. До того ж витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки призведе до втручання у мирне володіння майном і порушення принципу належного урядування. Суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не вирішив питання щодо внесення Прокурором і присудження ОСОБА_4 грошової компенсації вартості витребуваної земельної ділянки і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

В апеляційній скарзі Підприємство просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вимог до нього про витребування земельної ділянки та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі в цій частині посилаючись на порушення норм процесуального права

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір про витребування у Підприємства на користь Ради земельної ділянки виник між юридичними особами та віднесений до юрисдикції господарських судів, а тому справа за позовом Прокурора не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційні скарги заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

Рада, Держгеокадастр, ОСОБА_3 не висловили своєї позиції щодо апеляційних скарг.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у неповній мірі.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Підприємства слід задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Суд першої інстанції не застосував норми статті 19 ЦПК України та статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

У зв`язку з порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду в частині вимог до Підприємства підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

В решті рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Наказом Держгеокадастру від 15 грудня 2017 року №22-23740-СГ затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер :04:008:0244), яка розташована за межами населених пунктів Стуфчинецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, для ведення особистого селянського господарства.

На підставі цього наказу 22 грудня 2017 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лаврентьєвим Ю.В. зареєстровано право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей про речове право 24213243).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23 січня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лаврентьєвим Ю.В. (зареєстровано в реєстрі за №122), ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку ОСОБА_2 . Того ж дня приватний нотаріус Лаврентьєв Ю.В. зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку (номер відомостей про речове право №24498719).

29 січня 2018 року відповідачі уклали договір оренди землі №34/3-СТ, за умовами якого ОСОБА_2 передав Підприємству земельну ділянку у платне користування строком на 6 років. На підставі цього договору 14 березня 2018 року Рада зареєструвала право Підприємства на оренду земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 2522388).

Ще до того, відповідно до наказу Держгеокадастру від 4 листопада 2016 року №22-29420-СГ ОСОБА_5 набув у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га (кадастровий номер :02:018:0061), розташовану за межами населених пунктів Старосинявської селищної ради Старосинявського району Хмельницької області (номер відомостей про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17748978 від 29 листопада 2016 року).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо вимоги про витребування земельної ділянки у Підприємства

Статтею 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (пункт 1); справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці (пункт 6).

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейська комісія з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Leo Zand v. Austria» вказала, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція господарських судів поширюється на справи у спорах, які виникають щодо господарських договорів або у спорах щодо речового права на майно, сторонами яких є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Схожі за змістом правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року (справа №676/7428/19).

Із матеріалів справи слідує, що між Радою та Підприємством виник спір щодо правомірності набуття останнім права на оренду земельної ділянки.

Отже з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині вимог Прокурора про витребування у Підприємства земельної ділянки віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції не врахував указані процесуальні норми та помилково розглянув справу в частині вимог Прокурора в інтересах держави в особі Ради до Підприємства про витребування земельної ділянки за правилами цивільного судочинства.

б) щодо вимоги про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 .

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок (стаття 33 ЗК України).

В силу статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Як передбачено статтею 118 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни можуть набувати земельні ділянки у власність, у тому числі в порядку приватизації та за цивільно-правовими угодами.

Землі сільськогосподарського призначення використовуються для виробництва сільськогосподарської продукції та здійснення сільськогосподарської діяльності. До таких земель належать земельні ділянки особистих селянських господарств.

Приватизація земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах установлених законом розмірів.

Безоплатна передача громадянам земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності понад розміри, визначені законом, і більше одного разу по кожному виду використання заборонена. Для ведення особистого селянського господарства громадяни можуть приватизувати земельну ділянку у розмірі, що не перевищує 2,0 га.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.

Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза її волею. При цьому між власником і володільцем майна (добросовісним набувачем) не повинно існувати жодних юридичних відносин.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначила про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Також у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_3 реалізував своє право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га більше одного разу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 незаконно набув право власності на земельну ділянку в порядку приватизації та відчужив її ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу поза волею власника.

Оскільки ОСОБА_2 придбав земельну ділянку в особи, яка не мала права відчужувати її, то суд першої інстанції правомірно керувався тим, що спірна ділянка може бути витребувана у ОСОБА_2 в порядку задоволення віндикаційного позову.

При цьому, враховуючи норми пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України про те, що за загальним правилом з дня набрання чинності цим пунктом (27 травня 2021 року) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування спірної земельної ділянки на користь Ради.

Доводи ОСОБА_2 про неможливість витребування земельної ділянки у нього як у добросовісного набувача не відповідають закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади або органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної або комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу земель державної або комунальної власності в приватну власність позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної або комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади або органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної або комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_3 незаконно приватизував земельну ділянку та відчужив її за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 .

За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення Прокурора до суду з вимогою про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної (комунальної) власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну (комунальну) власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, Конвенція гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Також ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка цієї особи.

У постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21). У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі 488/2807/17 зазначила, що для дотримання вимоги пропорційності витребування спірної земельної ділянки легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном під час нового розгляду справи апеляційний суд має, зокрема, звернути увагу на те, чи була або могла бути кінцева набувачка на момент придбання спірної земельної ділянки обізнаною з її фактичним місцезнаходженням, природними властивостями, доступною для ознайомлення документацією тощо.

Під час розгляду справи №488/5027/14-ц, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанції про витребування за позовом прокурора у фізичної особи земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 листопада 2018 року зазначила, що заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі №469/1393/16-ц). З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес фізичної особи у збереженні земельної ділянки у власності. Отже витребування земельної ділянки у фізичної особи не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.

За нормами чинного законодавства у приватну власність громадян України не можуть безоплатно передаватися земельні ділянки понад розміри, визначені законом, і більше одного разу по кожному виду використання. Отже закон прямо забороняє органам виконавчої влади передавати безоплатно у приватну власність громадян земельні ділянки одного виду використання більше одного разу.

Зібрані докази вказують на те, що після того, як 15 грудня 2017 року Держгеокадастр своїм наказом передав земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 , той 22 грудня 2017 року зареєстрував це право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а 23 січня 2018 року (через місяць) відчужив земельну ділянку ОСОБА_2 .

У такий же спосіб ОСОБА_2 набув у власність ще ряд земельних ділянок у тому ж масиві після їх незаконної приватизації (див. рішення у справах №686/229/24 та №686/8962/24), тобто в його діях мають місце ознаки земельної «оборутки», направленої на неправомірне набуття права власності на земельні ділянки у порядку приватизації земель сільськогосподарського призначення державної власності. Такі дії відповідача не відповідають критерію добросовісності та ставлять під сумнів правомірність набуття ним права власності на земельну ділянку.

Крім того, скуповуючи в один день значну кількість земельних ділянок, якщо б ОСОБА_2 проявив розумну обачність, то він би через нотаріуса (який має повний доступ до Державного реєстру речових прав) міг довідатися про незаконну приватизацію ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 33-36) земельної ділянки та відмовитися від її придбання.

Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах Прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».

У зв`язку з цим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення позову Прокурора не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

При цьому, на думку апеляційного суду, майнове право ОСОБА_2 може бути захищене за допомогою встановлених статтями 390, 661 ЦК України механізмів відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду земельної ділянки. Такий висновок місцевого суду відповідає правовій позиції, сформульованій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2025 року у справі №911/906/23.

Також не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 на порушення судом норм процесуального права у зв`язку з невирішенням питання щодо внесення Прокурором грошової компенсації вартості витребуваної земельної ділянки на депозитний рахунок суду.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

В силу статті 177 ЦПК України (в редакції на час пред`явлення позову) позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб (частина перша). До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (частина четверта).

Законом України від 12 березня 2025 року №4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 9 квітня 2025 року (далі Закон №4292-ІХ), частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Як передбачено статтею 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали (частина одинадцята). Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків (частина дванадцята). Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду (частина тринадцята).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що при прийнятті процесуальних рішень і застосуванні будь-яких процесуальних норм суд має керуватись у першу чергу основним завданням цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту прав та інтересів особи.

При вирішенні цивільних справ суд застосовує процесуальний закон, який діє на момент вчинення відповідних процесуальних дій.

На час звернення до суду позов Прокурора за своїми формою та змістом відповідав вимогам статті 175 ЦПК України. Водночас згідно зі статтею 177 ЦПК України Прокурор додав до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів, а також документ, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Отже позов Прокурора відповідав нормам процесуального закону, який у зв`язку з набранням чинності Законом №4292-ІХ і внесення змін до частини четвертої статті 177 ЦПК України не передбачав підстав для залишення його без руху, а надалі без розгляду, внаслідок невнесення позивачем на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна. Таке невнесення позивачем коштів на депозитний рахунок суду не є підставою для відмови в позові Прокурора.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду щодо витребування майна у добросовісного набувача та втручання у мирне володіння майном, на які ОСОБА_2 вказує в апеляційній скарзі.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Справа, яка переглядається судом апеляційної інстанції, в частині позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Ради до Підприємства про витребування земельної ділянки не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати, а провадження у справі закрити відповідно до пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.

В решті вимог рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в частині позовних вимог до Підприємства провадження у справі закрито, то понесені Прокурором витрати зі сплати судового збору в цій частині не відшкодовуються.

Водночас Хмельницька обласна прокуратура повинна відшкодувати Підприємству 1 816 грн 80 коп. обґрунтовано понесених ним витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 375, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Черевичник» задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2025 року в частині позовних вимог до Приватного підприємства «Черевичник» та стягнення судового збору з Приватного підприємства «Черевичник» скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити.

Повідомити керівника окружної прокуратури міста Хмельницького, що розгляд такої справи віднесено до господарської юрисдикції.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 серпня 2025 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та стягнення судового збору з ОСОБА_2 залишити без змін.

Стягнути з Хмельницької обласної прокуратури (місцезнаходження 29000, місто Хмельницький, провулок Військоматський, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02911102) на користь Приватного підприємства «Черевичник» (місцезнаходження 31318, Хмельницька область, Хмельницький район, село Пашківці; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 36196087) 1 816 гривень 80 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Карплюк О.І.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 47