ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/1964/25 Головуючий суддя І інстанції Василенко О. Я.
Провадження № 22-ц/818/349/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: позики, кредиту, банківського вкладу, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Солвентіс» на заочне рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 20 травня 2025 року у справі №641/1964/25 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Пінг-Понг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» (далі - ТОВ «ФК «Пінг-Понг»), яке в подальшому було перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» (далі - ТОВ «ФК «Солвентіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 13.04.2021 між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан», кредитодавець) був укладений Договір про споживчий кредит №100938991 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач отримав від кредитодавця кредит в сумі 5000 грн. на картковий рахунок, на умовах платності та зворотності. Кредитний договір укладений в електронній формі через офіційний веб-сайт ТОВ «Мілоан» та підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, отриманим ним на фінансовий номер, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», та має силу договору, який укладений в письмовій формі.

08.07.2021 між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (ТОВ «Діджи Фінанс») було укладено Договір відступлення прав вимоги №04Т, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступив ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. В подальшому, 24.01.2022 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Пінг-Понг» було укладено Договір факторингу №1/15, відповідно до якого ТОВ «Діджи Фінанс» відступив позивачу права вимоги до відповідача за кредитним договором. Таким чином, позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

Проте відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, що стало підставою для звернення позивача до суду.

На підставі викладеного ТОВ «ФК «Пінг-Понг» просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22 450 грн., судовий збір у сумі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Заочним рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 20 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Пінг-Понг» заборгованість за Договором про споживчий кредит №100938991 від 13.04.2021 у розмірі 7450 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Пінг-Понг» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Пінг-Понг» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Солвентіс» Лановий Є.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвели до ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що між ТОВ «Мілоан» та відповідачем було укладено Договір про споживчий кредит №100938991 від 13.04.2021, яким передбачено надання кредиту у сумі 5000 грн. строком на 15 днів із визначенням пільгової та стандартної (базової) процентної ставки. Умовами договору встановлено можливість автоматичного продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах у разі подальшого користування позичальником кредитними коштами, без необхідності вчинення ним додаткових дій, при цьому загальний строк такої пролонгації не може перевищувати 60 днів.

Вказує, що відповідач кредит у встановлений строк не повернув, платежів не здійснював та продовжив користуватися кредитними коштами, у зв`язку з чим строк кредитування був пролонгований на стандартних умовах на максимально можливий строк. За таких обставин проценти за користування кредитом підлягають нарахуванню за весь період користування кредитними коштами в межах, визначених договором.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність погодження відповідачем умов продовження строку кредитування та неправомірність нарахування процентів понад первісний строк кредиту, оскільки умовами договору прямо передбачено відповідний порядок пролонгації. Крім того, суд не надав належної оцінки поданому позивачем розрахунку заборгованості, не перевірив його в сукупності з іншими доказами та не навів власного розрахунку, чим порушив вимоги процесуального закону.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення статей 1048, 1050 та 625 ЦК України та правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких проценти за користування кредитом і проценти за прострочення грошового зобов`язання регулюють різні правовідносини та не є взаємовиключними.

За таких обставин представник ТОВ «ФК «Солвентіс» вважає, що у спірному випадку строк кредитування пролонгувався та максимально міг бути продовжений на 60 днів (з 29.04.2021 до 27.06.2021), а тому проценти за користування кредитом слід нараховувати за 75 днів, що включає 15 днів строку початкового кредитування на пільгових умовах та 60 днів продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах.

Крім того, апелянт просить вирішити питання про розподіл судових витрат, зазначаючи, що ним сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн. та понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Апелянт посилається на вимоги статей 134, 137 ЦПК України та практику Верховного Суду, відповідно до яких витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню за умови їх документального підтвердження та співмірності зі складністю справи.

У зв`язку з викладеним апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та відшкодування понесених судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі, меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення суду - без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам заочне рішення суду відповідає.

Відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем нараховано відповідачу відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 13.04.2021 між відповідачем та ТОВ «Мілоан» було укладено Договір про споживчий кредит №100938991, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» надало відповідачу грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності.

Кредитний договір з додатками укладений за допомогою інформаційно-комунікаційної системи (ІКС) кредитодавця, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором та має силу договору, який укладений в письмовій формі.

Перед укладенням кредитного договору кредитодавець надав позичальнику всю переддоговірну інформацію, шляхом розміщення її на офіційному веб-сайті кредитодавця. Крім того, відповідач письмово підтвердив ознайомлення з умовами кредитування своїм підписом паспорту споживчого кредиту (а.с.32, 33).

На виконання кредитного договору кредитодавець надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, що підтверджується копією платіжного доручення №26721285 (а.с.39). Отже, ТОВ «Мілоан» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі відповідно до умов кредитного договору.

Відповідно до Договору про відступлення прав вимоги від 08.07.2021 №04Т ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги до відповідача за кредитним договором (а.с.20-24).

24.01.2022 ТОВ «Діджи Фінанс» відступило право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором ТОВ «ФК «Пінг-Понг» на підставі договору факторингу №1/15, витяг з додатку до зазначеного договору сформовано 26.02.2025 (а.с.34-36, 11).

Відступлення права вимоги відповідає умовам кредитного договору (п.3.2.6), а також положенням ст.ст.1077, 1080, 1082 ЦК України. На підставі вимог ст.ст.512, 513, 514, 516, 517 ЦК України у зобов`язанні позичальника за кредитним договором відбулася заміна кредитора, а ТОВ «ФК «Пінг-Понг» набуло статусу нового кредитора.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення №1778 єдиного учасника ТОВ «ФК «Пінг-Понг» від 01.07.2025 та відповідного наказу №70-к від 01.07.2025, з 01.07.2025 змінено найменування Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Пінг-Понг» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс».

Відповідно до п.1.3 кредитного договору, кредит надається строком на 15 днів з 13.04.2021 (строк кредитування).

Пунктом 2.3 кредитного договору встановлений порядок пролонгації строку кредитування, який, зокрема, передбачає вчинення певних дій.

Відповідно до п.1.5.2 кредитного договору та Додатку №1 до кредитного договору (Графік платежів) сума відсотків за користування кредитом, нарахована за період строку кредитування та підлягає стягненню, становить 1 500 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач не вживав жодних заходів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором та не сплачував проценти за користування кредитом.

Водночас позивач не надав доказів продовження строку кредитування, у тому числі на умовах, визначених пунктом 2.3 кредитного договору.

За змістом ст.1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, а також у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

Крім того, визначення в договорі умов автоматичної пролонгації порушує приписи Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого продовження строку користування кредитом здійснюється виключно шляхом укладення додаткового договору за домовленістю сторін (ст.12 зазначеного закону).

При зверненні до суду з позовом позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 16500 грн., яка утворилась станом на 26 лютого 2025 року.

При зверненні до суду з позовом позивач надав відомість про щоденні нарахування та погашення (а.с.15), яку він вважає деталізованим розрахунком заборгованості за кредитним договором, складеним ТОВ «Мілоан» станом на 27.06.2021. З цієї відомості вбачається, що відсотки за користування наданим кредитом продовжували нараховуватись поза межами строку кредитування.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеними строками суперечить вимогам ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що умовами кредитного договору було погоджено, що проценти, нараховані після закінчення строку дії договору, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Крім того, умовами договору прямо передбачено відповідний порядок пролонгації. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, доказів про пролонгацію строку договору до справи не було надано.

Виходячи з положень п.4.2, 4.3 кредитного договору, обов`язок позичальника щодо сплати процентів в порядку ст.625 ЦК України настає після відповідної вимоги кредитодавця. Така вимога, зокрема, може бути відображена в Особистому кабінеті позичальника чи іншим чином доведена.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 червня 2020 року у справі №922/3578/18 зазначила, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення).

Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).

У даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору. При цьому позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України позивач не заявляв.

З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин зазначені правові висновки касаційного суду щодо обмеження нарахування відсотків за користування кредитом строком дії договору.

Розрахунок заборгованості в порядку ч.2 ст.625 ЦК України позивач не надавав та вимог про стягнення таких коштів не заявляв.

Саме по собі посилання позивача на те, що договором було передбачено нарахування відсотків за користування кредитними коштами до дня фактичного повернення всієї суми кредиту, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки після закінчення строку дії договору нарахування відсотків за порушення умов договору за своїм змістом передбачене нормою ст.625 ЦК України.

За неповернення кредитних коштів після закінчення строку, на який вони були надані, може настати відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, проте регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України та охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватися одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16.

Позивач ототожнює відсотки за користування кредитними коштами та відсотки, які підлягають сплаті боржником за прострочення виконання зобов`язання, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач при зверненні до суду з позовом посилався на положення ст.625 ЦК України, а не ст.1048 ЦК України, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки такі підстави у позовних вимогах не зазначені. Як вбачається зі змісту позову, у даному випадку були заявлені до стягнення саме відсотки, розраховані за ставкою, визначеною умовами договору за користування кредитом, а не пеня за порушення умов договору відповідно до норми ст.625 ЦК України.

Також відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення судових витрат, оскільки такі витрати були обчислені судом пропорційно до задоволених вимог, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Крім того, зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, з урахуванням як факту їх понесення, так і необхідності таких витрат. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, пропорційності, ст.11 ЦПК України, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі перебувають в дискреційних повноважень суду, та визначаються з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд має враховувати, зокрема, пов`язаність витрат на правничу допомогу з розглядом справи, обґрунтованість таких витрат та їх пропорційність предмету спору.

Суд може самостійно, відповідно до правової концепції «суд знає право» та з урахуванням зазначених принципів цивільного і процесуального права, зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним (непропорційним) зі складністю виконаних адвокатом робіт.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги не доведені та висновків суду не спростували, тому відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Так як апеляційну скаргу залишено без задоволення, визначених ст.141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» залишити без задоволення.

Заочне рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 січня 2026 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.