Дата документу 08.01.2026 Справа № 334/5530/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5530/25 Головуючий у І інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/214/26 -2 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалуДніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2025 року про повернення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Водоканал» про захист прав споживачів та користувачів недр у справі за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу зі сплати за централізоване водопостачання і водовідведення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року КП «Водоканал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу зі сплати за централізоване водопостачання і водовідведення, в якому просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь підприємства заборгованість із оплати послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01.11.2021 до 30.09.2024 в розмірі 976,73 грн та судовий збір.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою-зверненням до КП «Водоканал», у якій, зокрема, зазначив, що отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі 05 серпня 2025 року, тому в строк до 20 серпня 2025 року звертається до суду з зустрічним позовом, вимоги якого будуть сформовані після його ознайомлення з матеріалами справи, оскільки позивач не надіслав йому копії позовної заяви.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2025 року зустрічну позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів від дня отримання копії вказаної ухвали.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя 29 вересня 2025 року зустрічну позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.

29 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою-зверненням (уточненою) до КП «Водоканал» про захист прав споживачів та користувачів недр, у якій просив суд:

-зобов`язати КП «Водоканал» надати ОСОБА_1 обґрунтований помісячний розрахунок за комунальну послугу централізоване постачання холодної води і водовідведення у відповідності з фактично наданою комунальною послугою за адресою АДРЕСА_1 ;

-з`ясувати, яка комунальна послуга фактично здійснювалась КП «Водоканал» за адресою м. Запоріжжя, пр. Соборний, б.177, прим. 178;

-здійснити за адресою м. Запоріжжя, пр. Соборний, б.177, прим. 178 помісячний перерахунок за надану послугу з урахуванням якості наданих житлово-комунальних послуг, якщо вони надавались у відповідності до чинного законодавства України;

-зобов`язати КП «Водоканал» скасувати зайві нарахування за послуги з централізованого холодного водопостачання та водовідведення стоків холодної та гарячої води за увесь спірний період, які не підтверджені фактичними даними щодо кількості та якості наданих послуг у відповідності до чинного законодавства України;

-визнати безпідставними вимоги щодо стягнення невизначеної заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2025 року зустрічну позовну заяву (уточнену) повернуто заявнику.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя 07 жовтня 2025 та ухвалити нове судове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що після отримання тексту первісного позову, представник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, справу для ознайомлення не надали, тому він подав зустрічну позовну заяву, зазначивши, що її вимоги будуть сформовані після ознайомлення з матеріалами справи.

Крім того, апелянт зазначає, що ухвала суду про залишення вказаної позовної заяви без руху з наданням часу на усунення недоліків, отримана представником ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 17.09.2025, відтак, наданий судом строк на усунення недоліків у 10 днів припадав на вихідний день, а тому спливав не 27.09.2025 (субота), а 29.09.2025. Так, саме 29.09.2025 ОСОБА_1 надіслав до суду зустрічну позовну заяву (уточнюючу) в межах наданого строку на усунення недоліків.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до вимог чч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву (заяву) подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, в якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Залишаючи зустрічну позовну заяву без руху ухвалою від 01 вересня 2025 року, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не містить жодних позовних вимог.

Повернення зустрічної позовної заяви ухвалою від 29 вересня 2025 року, суд першої інстанції мотивував тим, що в установлений строк позивач не усунув недоліків, зазначених в ухвалі суду від 01 вересня 2025 року.

Повертаючи зустрічну позовну заяву-звернення ухвалою суду від 07 жовтня 2025 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеною заявою з порушенням строків, передбачених ч. 3 ст. 194 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ухвалу суду від 01 вересня 2025 року про залишення зустрічної позовної заяви без руху отримана представником ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 17 вересня 2025 року (а.с. 96).

29 вересня 2025 року ОСОБА_1 направив уточнюючу зустрічну позовну заяву-звернення (а.с. 184).

Колегія суддів зауважує, що з огляду на те, що позивач за зустрічним позовом отримав копії ухвали про залишення його позову без руху 17 вересня 2025 року, строк на усунення недоліків закінчувався 27 вересня 2025 року, що є вихідним днем (субота), тому останнім днем для усунення недоліків був наступний робочий день 29 вересня 2025 року (понеділок).

Натомість суд першої інстанції не врахував нормативних строків поштового перебігу, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України «Про затвердження нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.01.2014 за номером 173/24950.

Таким чином, подавши уточнену зустрічну позовну заяву засобами поштового зв`язку 29 вересня 2025 року, ОСОБА_1 дотримав строків для звернення з уточненим позовом на виконання ухвали суду від 01 вересня 2025 року.

Положення ст. 185 ЦПК України щодо повернення заяви застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали суду про залишення заяви без руху.

За змістом вище наведених норм процесуального закону повернення заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про залишення заяви без руху, можливе лише в тому випадку, коли особа отримала копію відповідної ухвали, але ухилилась від виконання вимог, зазначених в ній.

З огляду на вищевикладене не можна вважати, що позивач, отримавши копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, ухилився від виконання зазначених в ній вимог, оскільки на її виконання (фактично у межах встановленого судом строку для усунення недоліків) ОСОБА_1 направив до суду першої інстанції уточнену зустрічну позовну заяву, однак, суд повернув зустрічний позов 29 вересня 2025 року, не дочекавшись закінчення строку, установленого для усунення недоліків, що є проявом надмірного формалізму.

Таким чином, направлена засобами поштового зв`язку 29 вересня 2025 року уточнена зустрічна позовна заява не є новою заявою, поданою поза межами строків, передбачених ст. 193 ЦПК України, натомість є заявою, поданою на виконання ухвали від 01 вересня 2025 року, тому її повернення позивачу за зустрічним позовом з підстав порушення строків є надмірним формалізмом.

Апеляційний суд також виходить з того, що надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно з висновками, викладеними в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Тому судді повинні уникати надмірного формалізму під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі, та гарантувати доступ до правосуддя особам, які діяли добросовісно.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при реалізації положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

З огляду на вищезазначене, повернення судом першої інстанції зустрічної позовної заяви з наведених в ухвалі підстав, є необґрунтованим і таким, що суперечить нормам процесуального права, та має ознаки надмірного формалізму.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, висновок суду першої інстанції про повернення заяви є помилковим, таким, що не відповідає процесуальним вимогам та суперечить принципу доступу особи на справедливий суд, тому згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя 07 жовтня 2025 року слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. 367, ст. 369, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Запоріжжя 07 жовтня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанціїдля продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: