ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року

м. Київ

справа № 2-101/11

провадження № 61-5838св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Об`єднаний садовий кооператив «Чайка», Одеська районна державна адміністрація Одеської області,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кудрявцев Ігор Анатолійович, на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2021 року у складі судді Дранікова С. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І., Громіка Р. Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Об`єднаного садового кооперативу «Чайка», Одеської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив та просив усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відновивши стан земельної ділянки, який існував до порушення його прав, таким шляхом:

- визнання недійсним рішення уповноважених представників ОСК «Чайка» від 10 вересня 2008 року, оформленого протоколом № 5, в частині виділу ОСОБА_5 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнання недійсним рішення уповноважених представників ОСК «Чайка» від 03 квітня 2009 року, оформленого протоколом № 6, в частині відмови ОСОБА_5 від земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та передання ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки;

- визнання незаконним та скасування розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 15 вересня 2010 № 804/2010 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку громадянці ОСОБА_2 для ведення садівництва на території Дачненської сільської ради»;

- визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ, № 460045, виданого ОСОБА_2 на підставі розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 15 вересня 2010 року № 804/2010, кадастровий номер :01:005:0657, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Гуменюком А. М., згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер :01:005:0657, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він є землекористувачем земельної ділянки АДРЕСА_3 , яка належить йому на праві користування відповідно до рішення Біляївського районного виконавчого комітету від 04 квітня 1988 року № 99.

На думку позивача, його право користування зазначеною земельною ділянкою, яка розташована на розі АДРЕСА_6, було порушене внаслідок незаконного рішення уповноважених представників ОСК «Чайка», оформленого протоколом від 10 вересня 2008 року № 5, яким було сформовано та виділено ОСОБА_5 земельну ділянку АДРЕСА_4 .

Позивач зазначав, що виділення земельної ділянки № НОМЕР_1 здійснено з порушенням його прав, оскільки дана ділянка утворена на місці лісозахисної смуги та автодороги, яка відповідно до генерального плану забудови садової ділянки № НОМЕР_1 та генерального плану забудови колективних садів на землях радгоспу «Чорноморський» Біляївського району Одеської області (затвердженого у 1988 році) призначалася для заїзду та проїзду до земельної ділянки позивача, яким він користувався протягом понад 21 року.

Крім того, земельна ділянка № НОМЕР_1 була сформована із земель загального користування ОСК «Чайка» без будь-якого відповідного рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади щодо зміни її цільового призначення, без розроблення та затвердження відповідної землевпорядної документації. Зазначена земельна ділянка ніколи не передавалася ОСК «Чайка» у власність, а отже, її формування та виділення є неправомірним.

Позивач також посилається на те, що рішення уповноважених представників ОСК «Чайка», оформлене протоколом від 10 вересня 2008 року № 5, було прийняте за відсутності необхідного кворуму, оскільки відповідно до статуту ОСК «Чайка» (в редакції від 06 липня 2006 року) збори уповноважених представників є правомочними за умови присутності не менше 3/4 від загальної кількості уповноважених, однак на зазначених зборах були присутні представники лише 13 із 15 садових відділень.

Крім того, зазначене рішення суперечить обов`язковим для застосування вимогам ДБН 360-92, затвердженим наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, оскільки внаслідок виділення земельної ділянки № НОМЕР_1 ширина проїзду між будинком позивача та найближчим проїздом становить понад 9 м, при цьому зазначена зона використовується як проїзна частина та зайнята зеленими насадженнями.

Надалі, на підставі незаконного рішення, оформленого протоколом від 10 вересня 2008 року № 5, за відсутності кворуму, було підтверджено відмову ОСОБА_5 від земельної ділянки № НОМЕР_1 та виділено цю ділянку ОСОБА_2 .

Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 15 вересня 2010 року № 804/2010 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для ведення садівництва на території Дачненської сільської ради» спірну земельну ділянку було передано у приватну власність, на підставі чого ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності.

При цьому зазначене розпорядження було прийняте без дотримання обов`язкових умов, визначених висновком сектору регіонального розвитку Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 25 червня 2010 року № 627.

Згодом, на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку № НОМЕР_1 ОСОБА_4 , тому цей правочин також суперечить вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства та порушує права і законні інтереси позивача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 27 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що посилання позивача на належність земельної ділянки № НОМЕР_1 до земель загального користування є необґрунтованими, оскільки зазначена земельна ділянка не зайнята захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами та іншими об`єктами загального користування.

Суд також зазначив, що на засіданні уповноважених представників ОСК «Чайка» 10 серпня 2008 року були присутні представники 13 відділень, а у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що зазначена кількість становить менше ніж 3/4 від загальної кількості уповноважених представників ОСК «Чайка».

Крім того, відповідно до генерального плану та схем розміщення земель ОСК «Чайка» відстань між суміжними земельними ділянками становить 8 м по горизонталі та 5 м по вертикалі, що не суперечить вимогам державних будівельних норм. З наявних у матеріалах справи планів не вбачається розміщення будь-яких зелених насаджень на дорогах, а фактичну наявність таких насаджень позивач належними доказами не підтвердив.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 31 травня 2012 року відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи - ОСОБА_2 , Відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області, ОСК «Чайка», про визнання протиправним і скасування розпорядження Біляївської районної державної адміністрації від 15 вересня 2010 року № 804/2010, а також про визнання недійсним державного акта на право власності на землю серії ЯЛ, № 460045.

У зазначеній постанові суд встановив відсутність порушень чинного законодавства з боку відповідача та дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження Біляївська районна державна адміністрація діяла у межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені законом, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Отже, вимоги ОСОБА_1 у частині визнання незаконним та скасування розпорядження Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 15 вересня 2010 року № 804/2010 та визнання недійсним державного акта серії ЯЛ, № 460045, вже були предметом судового розгляду у справі № 2а/1570/4534/2011, за результатами якого ухвалене судове рішення набрало законної сили, у зв`язку з чим суд першої інстанції відмовив у задоволенні цих вимог.

Оскільки вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року є похідною від основних позовних вимог, то в її задоволенні також слід відмовити.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 30 листопада 2023 року залучив до участі у справі Одеську районну державну адміністрацію Одеської області як правонаступника відповідача Біляївської районної державної адміністрації Одеської області.

Одеський апеляційний суд постановою від 21 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2021 року змінив та доповнив його мотивувальну частину. У решті рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відсутність порушеного права чи інтересу є самостійною підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Крім того, встановлення обставин щодо виділу спірної земельної ділянки на землях загального користування садового товариства з порушенням будівельних норм і правил потребує спеціальних знань й необхідно було призначити відповідну судову експертизу. Відсутність такої експертизи за наявності потреби в її проведенні може бути підставою для відмови в позові.

Позивач ОСОБА_1 не довів належним чином обґрунтованість заявлених позовних вимог, а саме те, що виділення ОСОБА_5 земельної ділянки № НОМЕР_1 на землях загального користування та подальше оформлення на неї права власності, у тому числі набуття права власності відповідачем ОСОБА_4 , порушує його право користування належною йому земельною ділянкою № НОМЕР_1.

Крім того, колегія суддів звернула увагу на те, що викладені у позовній заяві обставини щодо виділу спірної земельної ділянки та оформлення на неї права власності були здійснені до державної реєстрації позивачем права власності на власну земельну ділянку, оскільки з наданих позивачем письмових доказів вбачається, що він набув право власності на земельну ділянку площею 0,0585 га, кадастровий номер :01:005:0921, лише 01 лютого 2021 року.

Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору, апеляційний суд дійшов висновку, що надання переваги захисту права користування позивача призвело б до непропорційного втручання у право відповідача ОСОБА_4 на мирне володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Колегія суддів зазначила, що задоволення позову з формальних підстав (сausa formalis), а саме шляхом скасування розпорядження виконавчого органу влади, матиме наслідком порушення принципу справедливого балансу та покладення на відповідача надмірного індивідуального тягаря, що суперечить вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а отже, є непропорційним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через представника Кудрявцева І. А. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішенняБіляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 24 лютого 2020 року у справі № 458/1046/15, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 29 червня 2021 року у справі № 522/13307/16, від 01 липня 2021 року у справі № 678/40/19, від 03 квітня 2023 року у справі № 643/18679/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що первісною позовною вимогою у справі є визнання недійсним рішення уповноважених представників ОСК «Чайка», оформленого протоколом від 10 вересня 2008 року № 5, в частині виділення ОСОБА_5 земельної ділянки № НОМЕР_1, тоді як усі інші заявлені вимоги є похідними від цієї вимоги.

На підтвердження доводів про відсутність кворуму під час прийняття зазначеного рішення ОСК «Чайка» суд першої інстанції за клопотанням позивача ухвалою від 27 січня 2020 року витребував у відповідача ОСК «Чайка» письмову довідку щодо кількості членів ОСК «Чайка» станом на 10 вересня 2008 року та на 03 квітня 2009 року.

Однак відповідач не надав витребуваних судом доказів і не повідомив про причини їх неподання, у зв`язку з чим суд першої інстанції застосував до нього заходи процесуального примусу у вигляді штрафу, зазначивши, що притягнення до відповідальності не звільняє від обов`язку подати витребувані докази. Незважаючи на це, навіть після застосування процесуального примусу ОСК «Чайка» не надав витребуваних доказів без будь-якого обґрунтування причин їх неподання.

Отже, відповідно до вимог частини десятої статті 84 ЦПК України, суд першої інстанції мав право визнати встановленою обставину відсутності кворуму під час прийняття рішення ОСК «Чайка», оформленого протоколом від 10 вересня 2008 року № 5.

Водночас, всупереч положенням частини десятої статті 84 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами факту відсутності кворуму, мотивувавши це тим, що під час судового розгляду не було здобуто інформації щодо точної кількості відділень (садових товариств) ОСК «Чайка».

Апеляційного суд, своєю чергою, дійшов висновку, що відповідно до генерального плану та схем розміщення земель ОСК «Чайка» відстань між суміжними земельними ділянками становить 8 м по горизонталі та 5 м по вертикалі. Однак відстані між ділянкою позивача № НОМЕР_1 та земельною ділянкою № НОМЕР_1, яка була незаконно виділена ОСОБА_7 на місці проїжджої частини та лісосмуги, а наразі належить ОСОБА_4 , взагалі не існує, що підтверджується наявними у справі доказами, тобто по горизонталі відповідна відстань відсутня.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують факт порушення прав позивача.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 26 квітня 2024 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Біляївського районного суду Одеської області.

28 травня 2024 року матеріали справи № 2-101/11 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

У розділі 6 Статуту ОСК «Чайка» у редакції 2006 року передбачено, що вищим органом управління справами кооперативу є загальні збори (збори уповноважених). Збори уповноважені, якщо присутні на зборах не менш 2/3 всіх членів кооперативу. Збори представників уповноважені, якщо присутні на зборах не менш 3/4 уповноважених.

Відповідно до протоколу засідання уповноважених представників ОСК «Чайка» від 10 вересня 2008 року під час розгляду заяв щодо передання садівничих ділянок іншим власникам з тих чи інших підстав, прийнято рішення щодо затвердження списку ділянок для переоформлення, згідно з яким ОСОБА_5 виділено земельну ділянку № НОМЕР_1.

Рішенням уповноважених представників ОСК «Чайка», оформленим протоколом від 03 квітня 2009 року, затверджено переоформлення садівничих ділянок відповідно до наданих заяв за списком, внаслідок чого земельна ділянка № НОМЕР_1 передана ОСОБА_2 у зв`язку з відмовою ОСОБА_5 від цієї ділянки на користь ОСК «Чайка».

Розпорядженням Біляївської районної державної адміністрації Одеської області від 15 вересня 2010 року № 804/2010 «Про видачу державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для ведення садівництва на території Дачненської сільської ради» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 . Передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,023 га для ведення садівництва в ОСК «Чайка» СТ «Пресобудівник», ділянка № НОМЕР_1 .

На підставі зазначеного розпорядження 24 грудня 2010 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ, № 460045, відповідно до якого вона є власником земельної ділянки площею 0,023 га у межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , для ведення садівництва, кадастровий номер :01:005:0657.

За договором купівлі-продажу від 26 грудня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 2932, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купив земельну ділянку площею 0,0227 га (в тому числі по угіддям: рілля - 0,0227 га), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:005:0657.

Відповідно до генерального плану та схем розміщення земель ОСК «Чайка» відстань між суміжними земельними ділянками становить 8 м по горизонталі та 5 м по вертикалі, що не суперечить вимогам державних будівельних норм.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 31 травня 2012 року у справі № 2а/1570/4534/2011, яка набрала законної сили, відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Біляївської районної державної адміністрації Одеської області, треті особи - ОСОБА_2 , Відділ Держкомзему у Біляївському районі Одеської області, ОСК «Чайка», про визнання протиправним і скасування розпорядження Біляївської районної державної адміністрації від 15 вересня 2010 року № 804/2010, а також про визнання недійсним державного акта на право власності на землю серії ЯЛ, № 460045.

У зазначеній постанові суд встановив відсутність порушень чинного законодавства з боку відповідача та дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного розпорядження Біляївська районна державна адміністрація діяла у межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені законом, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 35 Земельного кодексу України (тут і далі - ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Землі загального користування садівницького товариства є його власністю. До земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами та іншими об`єктами загального користування. Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування чи органу державної влади щодо земельної ділянки (державного акта на земельну ділянку), а також усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 243/8040/17 (провадження № 61-273св20), від 01 червня 2022 року у справі № 453/222/19 (провадження № 61-2024св21), від 26 жовтня 2022 року у справі № 158/1788/20 (провадження № 61-2998св21)).

Суди попередніх інстанцій установили, що за змістом позову суть порушеного права ОСОБА_1 полягає у тому, що передана відповідачам у власність земельна ділянка № НОМЕР_1 розташована на місці лісозахисної смуги та проїжджої частини дороги загального користування, що, на думку позивача, фактично створює йому перешкоди у заїзді (проїзді) до належної йому на праві користування земельної ділянки № НОМЕР_1.

Водночас судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачі оформили право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 шляхом отримання відповідного дозволу органу державної влади та здійснили її визначення на місцевості із встановленням меж, погоджених у встановленому законом порядку.

Доказів того, що визначення відповідачами меж виділеної земельної ділянки в натурі здійснено з порушенням містобудівної документації, зокрема в частині включення до її меж земель загального користування, які позначено як лісозахисна смуга або дорога, позивач не надав і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка № НОМЕР_1 , якою користується позивач, розташована на розі АДРЕСА_2 , тобто основний під`їзд до неї існує з іншого боку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Так, відсутність порушеного права чи законного інтересу позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови судом у задоволенні позову, причому суду не потрібно вдаватися до перевірки обраного способу захисту або суті спору, якщо порушення не доведено. Це підтверджено практикою Верховного Суду, яка наголошує, що для звернення до суду обов`язково має бути наявне суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, і його відсутність унеможливлює захист (постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди дійшли висновку, що позивач не довів належними і допустимими доказами факту порушення його прав як користувача земельної ділянки № НОМЕР_1 у зв`язку з виділенням ОСОБА_5 земельної ділянки № НОМЕР_1 та подальшим оформленням на неї права власності, у тому числі набуттям такого права відповідачем ОСОБА_4 , а також не підтвердив факту створення йому відповідачами перешкод у користуванні власною земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відсутність порушеного права чи охоронюваного законом інтересу є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, з чим погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо звільнення судами попередніх інстанцій відповідачів від обов`язку доказування та подання доказів, а також перекладення тягаря доказування виключно на позивача, не заслуговують на увагу, оскільки у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази у справі, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є переконливим і ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які у своїй сукупності підтверджують відсутність порушення права ОСОБА_1 на користування належною йому земельною ділянкою з боку відповідачів.

Крім того, слід враховувати, що основний заїзд до земельної ділянки ОСОБА_1 існує з іншого боку, а саме за адресою її розташування на АДРЕСА_5 , що підтверджується генеральним планом та схемою розміщення земель ОСК «Чайка».

Водночас сам собою факт ускладнення користування земельною ділянкою не є достатньою підставою для задоволення негаторного позову за статтею 391 ЦК України, якщо позивач має реальний і законний спосіб доступу до неї. Негаторний позов спрямований на усунення незаконних перешкод у здійсненні права користування, а не на вирішення питання зручності чи доцільності доступу за наявності альтернатив, інших законних шляхів заїзду (проїзду) до земельної ділянки.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки первісній позовній вимозі про визнання недійсним рішення уповноважених представників ОСК «Чайка», оформленого протоколом від 10 вересня 2008 року № 5, в частині виділення ОСОБА_5 земельної ділянки № НОМЕР_1, та не перевірили її обґрунтованість, є неспроможними, оскільки за відсутності доведеного порушення права чи законного інтересу позивача, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення як первісної, так і похідних позовних вимог. За таких обставин суд не зобов`язаний перевіряти ефективність обраного способу захисту або вирішувати спір про право по суті.

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи є ідентичними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кудрявцев Ігор Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 жовтня 2021 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко