ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Фастів

Суддя Фастівського міськрайонного суду Київської області Анапріюк С.П., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком,

установила:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 із цим позовом.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2025 справа надійшла в провадження судді Анапріюк С.П.

01.12.2025 з метою перевірки місця реєстрації відповідача суд у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 187 ЦПК України, звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Як вбачається з відповіді, наданої Управлінням обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.12.2025 відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали позовної заяви, приходжу до наступних висновків.

Зі змісту поданого до суду позову суд встановив, що спірні правовідносини виникли із сімейних правовідносин, що регулюються Сімейним кодексом України (надалі - СК України), а також Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України).

СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).

Згідно із 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно із ч. 2 ст. 6 СК України, м алолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Системний аналіз вказаних норм сімейного та цивільного законодавства свідчить, що у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом.

Водночас при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки у цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та частиною другою статті 29 ЦК України.

Отже, суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надане законом самій дитині.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд встановив, що предметом спору у цих правовідносинах позивач вказав визначення місця проживання з ним як батьком його з відповідачкою доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, цей позов поданий позивачем стосовно визначення місця проживання дитини, якій на момент звернення позивача до суду із позовом виповнилося 16 років.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України вважаю, що цей позов заявлений особою, яка не наділена правом ініціювати його перед судом, оскільки дитина, яка досягла чотирнадцяти років, самостійно визначає своє місце проживання.

Оскільки на момент звернення до суду із цим позовом дитині позивача та відповідачки виповнилося 16 років, тому суд позбавлений можливості вирішувати спір щодо визначення її місця проживання за позовом одного із батьків.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21, який враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Отже, суд дійшов висновку про те, що цей позов подано до суду особою, яка не має процесуальної дієздатності порушувати таку вимогу перед судом.

З огляду на це зазначаю про таке.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, у випадку, якщо позовну заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, заява повертається позивачеві.

Враховуючи викладене, приходжу до висновку про наявність правових підстав для повернення цієї позовної заяви.

Згідно із ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. 185, 260, 353-355 ЦПК України, суддя

ухвалила:

Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя Сніжана АНАПРІЮК