ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Черкаси

Справа № 709/1440/25
Провадження № 22-ц/821/62/26
Категорія:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Кукушкіної А.О.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1

представник заявника: адвокат Пропадущий Андрій Володимирович

заінтересована особа: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пропадущого Андрія Володимировича на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Левченка В.В. в приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

07 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви зазначила, що ОСОБА_2 є її рідним братом.

ОСОБА_2 тривалий час вчиняє психологічне і фізичне насильство щодо неї, а саме вчиняє погрози фізичної розправи, знищення особистих речей, принижує, ображає її у нецензурній формі.

Вказує, що в 2015 році ОСОБА_3 спричинив їй тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 09.10.2015.

05 квітня 2023 року,зазначає ОСОБА_1 , вона зверталась із заявою про вчинення відносно неї ОСОБА_2 злочину, передбаченого ст. 126-1, 127 КК України.

Вказує, що 03 вересня 2024 року ОСОБА_3 знову вчинив відносно неї домашнє насильство, що виражалось у формі нецензурної лайки, висловленням погроз фізичної розправи.

Постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2024 року у справі № 709/1827/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

15 грудня 2024 ОСОБА_2 вчинив відносно неї домашнє насилля, виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою.

Поведінка ОСОБА_2 до неї не змінюється, тому ОСОБА_1 вважає, що до ОСОБА_2 необхідно застосовувати обмежувальний припис.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 ;

встановити заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього наступні обов`язки на строк 6 місяців, а саме:

заборонити перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

обмежити спілкування з постраждалою особою ОСОБА_1 ;

заборонити наближатися ближче 100 метрів до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_1 ;

заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

заборонити вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс-повідомлення) з постраждалою особою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив із того, що проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд зробив висновок, що ОСОБА_1 дійсно неодноразово зверталася з заявами до органів Національної поліції України з приводу фактів психологічного та фізичного насильства з боку брата, проте, деякі з них не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду. Наразі заявниця не надала суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві з боку ОСОБА_2 , що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 07 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_1 - адвокат Пропадущий А.В., вважаючи оскаржуване рішення прийнятим із неповним досідженням обставин у справі, із неправильним застосуванням норм матеріального та із порушенням норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2025 року та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Обгрунтування апеляційної скарги аналогічне обгрнтуванню вимог заяви, крім того, адвокат посилається на те, що при вирішенні даних питань необхідно брати до уваги практику Європейського суду.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Вказує, що на підтвердження фактів домашнього насильства заявницею було надано DVD-диск, на якому містяться записи розмов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з яких вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово словесно ображає заявницю, вживає по відношенню до неї нецензурну лексику, висловлює погрози фізичної розправи.

Посилається на те, що надані заявницею докази свідчать про наявність обгрунтованих ризиків повторного вчинення відносно неї насильства з боку ОСОБА_2 та необхідність захисту її прав, тому вважає вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Також зазначає, що представником заявника було подано клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, разом з тим, судом першої інстанції безпідставно було проігноровано дане клопотання, що позбавило заявницю та її представника можливості приймати участь у судових засіданнях.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою та братом, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок за вказаною адресою належить ОСОБА_4 на праві приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна

(а.с. 67).

Заява про видачу обмежувального припису обґрунтована тим, що ОСОБА_2 тривалий час вчиняє психологічне і фізичне насильство щодо заявниці.

Так, 05 січня 2023 року ОСОБА_1 повідомила поліцію, що ОСОБА_2 постійно вчиняє відносно неї неправомірні дії, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 53 (а.с. 107).

Постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2024 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу (а.с. 39).

Також в матеріалах справи маються заяви ОСОБА_1 , подані до правоохоронних органів відносно її родичів (брата, матері), скарги на керівника сільської ради с. Іркліїв та працівників ГУНП (а.с. 14, 18-19, 106, 107 на звороті).

Заявницею надані копії консультаційних висновків спеціалістів (а.с. 6, 7, 8, 24), відповідно до яких заявниця зверталася за допомогою до алерголога та офтальмолога.

15 грудня та 19 грудня 2024 року відносно ОСОБА_2 було складено протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 173-2 КУпАП, проте постановою Чорнобаївського районного суду від 26 грудня 2024 року провадження у справі закрито у зв`язку із відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 80-81).

В матеріалах справи мається копія тимчасового заборонного припису стосовно кривдника від 21 грудня 2024 року, який оформлений відносно ОСОБА_1 строком на 10 діб, протягом якого останній заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_2 , як з постраждалою особою (а.с. 76).

Постановою від 09 жовтня 2015 року закрите кримінальне провадження по факту спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с. 90).

Також, заявницею надані відповіді з органів національної поліції, місцевого самоврядування та прокуратури на її звернення щодо вчинення відносно неї неправомірних дій (а.с. 13, 22, 25, 26-37, 40-42).

З дослідженого судом звукозапису, наданого заявником до матеріалів справи, вбачається, що між особами жіночої та чоловічої статі виникають сварки, в ході яких останні вживають нецензурну лайку (а.с. 58).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повною мірою відповідає.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

У статті 5 ЦПК України вказано, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 15, частині першій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту наведених правових норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року у справі № 752/9731/21.

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому, суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20, від 15 вересня 2025 року в справі № 607/21964/24 та інш.).

Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21 (провадження № 61-441св22) зазначив, що саме собою звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою стосовно неї насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У постанові від 28 травня 2025 року в справі № 761/44907/24 Верховний Суд зазначив, що докази, які додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Ukraine», заява № 17496/19, § 78, 80, 90) зазначив: «Питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства, виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем. Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukraine»), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року). Серед іншого, ця оцінка має належним чином враховувати особливу вразливість потерпілих, які часто емоційно, економічно чи іншим чином залежать від своїх нападників, а також психологічний ефект, який може мати загроза повторного знущання, залякування та насильства на повсякденне життя потерпілого. Якщо встановлено, що конкретна особа була постійним об`єктом знущань, і є вірогідність продовження жорстокого поводження, окрім реагування на конкретні інциденти, органи державної влади повинні вжити належні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню».

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Встановивши, що заявниця ОСОБА_1 не надала суду доказів, на підставі яких можна зробити висновки про наявність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві з боку ОСОБА_2 , що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що конфліктна ситуація, яка склалася між заявницею та її братом, за відсутності доказів на підтвердження завдання або реальної можливості завдання шкоди фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого, не створює правової підстави для вжиття заходів обмежувального припису, пов`язаних з обмеженням права на житло ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що долучені до матеріалів справи докази на підтвердження обгрунтувань заяви, зокрема звернення до правоохоронних органів, органів прокуратури, місцевого самврядування та надання відповіді на вказані звернення, а також протоколи про адміністративне правопорушення від 15 та 19 грудня 2024 року відносно ОСОБА_2 про адміністративне правопорушення, передбачені ч.ч. 2, 3 ст. 173-2 КУпАП не можуть слугувати достатніми підставами для видачі обмежувального припису, оскільки постановою Чорнобаївського районного суду від 26.12.2024 закриті провадження у адміністративній справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень; наявна постанова від 09.10.2015 про закриття кримінального провадження по факту спричинення ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Вищенаведене не свідчить про системність домашнього насильства, що є обов`язковою умовою застосування обмежувального припису, а лише підтверджує наявність побутових конфліктів та неприязних стосунків між заявницею та ОСОБА_2 .

Крім того, доказів того, що після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, останній не змінив свою поведінку та продовжує вчиняти щодо заявниці дії, які мають ознаки домашнього насильства, що має регулярний та постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, починаючи від 02.12 2024 і до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, заявницею ОСОБА_1 надано не було.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія тимчасового заборонного припису стосовно кривдника від 21.12.2024, який оформлений відносно ОСОБА_1 строком на 10 діб, протягом якого останній заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_2 як з постраждалою особою.

В судовому засіданні були досліджені звукозаписи, з яких вбачається, що між особами жіночої та чоловічої статті виникають сварки, в ході якої останні вживають нецензурну лайку.

Із наведеного слідує, що між заявницею та ОСОБА_2 існують неприязні стосунки та конфлікти як осіб, які проживають у одному будинку, але це не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у справах за заявою про видачу обмежувального припису неприязні стосунки, наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою не можуть бути підставою для задоволення заяви про винесення обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 522/22472/21).

Крім того, долучені до матеріалів справи копії консультаційних висновків спеціалістів немістять жодних доказів про те, що симптоми з якими звернулась заявниця до медичних закладів, пов`язані саме із вчинення ОСОБА_2 психологічного чи фізичного насильства, що слугують підставою для видачі обмежувального припису.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, та прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд не надав оцінки тому, що на підтвердження фактів домашнього насильства заявницею було надано DVD-диск, на якому містяться записи розмов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з яких вбачається, що ОСОБА_2 словесно ображає заявницю, вживає відносно неї нецензурну лексику та висловлює погрози фізичної розправи, оскільки вказаний доказ був предметом дослідження у суді першої інстанції та з урахуванням інших доказів , суд першої інстанції правомірно вважав, що між сторонами існує конфліктна ситуація, яка не створює правової підстави для вжиття заходів обмежувального припису.

Також є необгрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що представником заявника було подано клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, яке було проігноровано, чим позбавлено представника можливості приймати участь у судових засіданнях, оскільки вказані посилання спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається із них, 07 серпня 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Пропадущого А.В. звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 серпня 2025 року прийнято заяву до розгляду і відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку окремого провадження, судове засідання у справі призначено на 21.08.2025 на 08:15 год.

Учасників справи повідомлено належним чином про призначення судового засідання на 21.08.2025, зокрема, давоката ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету.

21 серпня 2025 року судове засідання було відкладено на 03 вересня 2025 року у зв`язку з неявкою сторін та не повідомлення про причини своєї неявки, що підтверджуєеться протоколом судового засідання від 21.08.2025.

Учасників справи повідомлено належним чином про призначення судового засідання на 03.09.2025, зокрема, адвоката Пропадущого А.В., що підтверджується довідкою про доставку електронного листа до електронного кабінету від 22.08.2025, яку останній отримав 25.08.2025.

Отже, адвокат заявниці та заявниця були належним чином повідомлені про дату, час та міце розгляду справи.

03 вересня 2028 року заявниця ОСОБА_1 та її представник адвокат Пропадущий А.В. в судове засідання не з`явились, буль-яких клопотань до суду не надали.

Із наведеного слідує, що представник заявниці адвокат Пропадущий А.В. до суду першої інстанції із клопотанням про участь в режимі відео конференції в судовому засіданні, призначеному відповідно на 21.08.2025 або 03.09.2025 не звертався, тобто судом першої інстанції не вирішувалось дане клопотання у зв`язку із його відсутністю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив процесуальний порядок при розгляді даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги, є аналогічними доводам заяви, яким судом першої інстанції була надана належна оцінка, з якою в повній мірі погоджується апеляційний суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пропадущого Андрія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 03 вересня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду виготовлений 09 січня 2026 року/