ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 523/15842/18

провадження № 61-13693св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідач - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року у складі судді Середи І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Коновалової В. А., Кострицького В. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , звернулася з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання протиправним та нечинним з моменту винесення розпорядження.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 грудня 2006 року на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради

№ 320 її чоловіку ОСОБА_3 , який на той час був військовослужбовцем, видано службовий ордер на зазначену квартиру, до якого вона була включена як його дружина.

Про зміст вищевказаного розпорядження вона дізналася лише 05 липня

2017 року після отримання його копії з Департаменту архівної справи Одеської міської ради.

04 січня 2018 року вона звернулася до окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправним вищевказаного розпорядження (справа № 815/330/18). Постановою від 05 липня 2018 року Одеський апеляційний суд закрив провадження з тих підстав, що справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Вважає вищевказане розпорядження Суворовської районної адміністрації незаконним, оскільки на час виникнення спірних правовідносин з клопотанням про включення житлового приміщення до числа службових мав право звертатися лише начальник гарнізону та командир військової частини. Квартира мала бути включена до числа службових приміщень гарнізону, а не КЕВ. Відповідне клопотання начальник гарнізону або командир військової частини не подавали.

Спірна квартира була розподілена у травні 2006 року під час дії Положення про порядок забезпечення жилою площею у Збройних силах України від 03 лютого 1985 року, яке не передбачало забезпечення військовослужбовців службовим житлом.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 жовтня 2006 року житловий будинок, в якому знаходиться вказане житлове приміщення, було віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Одеси. До створення ОСББ житловий будинок знаходився на балансі Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Північний». Квартира надавалася згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 грудня 2006 року № 3320, прийнятого на підставі протоколу засідання громадської комісії по житловим питанням. Таким чином спірне житлове приміщення належить до житлового фонду Міністерства оборони України.

Протиправне визначення статусу квартири як службової привело до порушення її прав та прав її дитини.

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених вимог, позивачі просили визнати протиправним та нечинним з моменту винесення розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 06 грудня

2006 року № 1111р «Про включення до числа службових приміщень КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування квартир по АДРЕСА_1 » в частині включення двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою

площею - 35,8 кв. м, до числа службових приміщень Квартирно-експлуатаційного відділу (далі - КЕВ) м. Одеси.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа судами переглядалась неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до Положення про квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси, цей відділ відає забезпеченням всіма видами квартирного постачання військових частин, з`єднань, дислокованих на території гарнізонів. На відділ покладено керівництво та контроль за прийманням та розподілом житлового фонду, що виділяється для гарнізону.

Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_2 за актом прийому-передачі від 28 листопада 2006 року була передана Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, суд приходить до висновку, що саме цей орган мав право у подальшому не тільки погоджувати, а й подавати клопотання до районної у місті адміністрації про включення приміщення до числа службових.

Отже, Суворовська районна адміністрація діяла на підставі норм закону, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, у зв`язку з чим заявлений позов суд вважав необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для скасування.

Апеляційний суд зауважив про те, що апелянт оспорює спірне розпорядження з тих підстав, що воно прийнято за поданням неповноважного органу. Колегія суддів прийняла до уваги, що дії КЕВ м. Одеси не порушили жодних прав, інтересів та обов`язків позивачки, оскільки на час здійснення таких дій позивачка не користувалася спірним житлом. Навпаки право користування спірною квартирою виникло у неї після звернення КЕВ м. Одеси до органу місцевого самоврядування, прийняття останнім спірного розпорядження, видачі ордеру на службове житлове приміщення. Матеріали справи не містять доказів наявності у позивачки права на момент прийняття спірного розпорядження районною адміністрацією на отримання спірної квартири як житлового приміщення державного або громадського фонду.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду

від 22 грудня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності учасника справи ОСОБА_1 , яка належним чином не повідомлена про дату, час і місце судового засідання, що є порушенням статей 128-130, 368, 372 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4. залишено без задоволення. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що скаржник оспорює спірне розпорядження з тих підстав, що воно прийнято за поданням неповноважного органу. Колегія суддів приймає до уваги те, що дії КЕВ м. Одеси не порушили жодних прав, інтересів та обов`язків позивачів, оскільки на час здійснення таких дій позивачі не користувалася спірним житлом. Навпаки право користування спірною квартирою виникло у них після звернення КЕВ м. Одеси до органу місцевого самоврядування, прийняття останнім спірного розпорядження, видачі ордеру на службове житлове приміщення. Матеріали справи не містять доказів наявності у позивачів права, на момент прийняття спірного розпорядження районною адміністрацією, на отримання спірної квартири як житлового приміщення державного або громадського фонду.

Отже, Суворовська районна адміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження за поданням КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування, діяла на підставі норм закону, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 13 жовтня 2024 року, через представника ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого

2021 року, постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судові рішення є незаконними, необґрунтованими, немотивованими, засновані на неповній, вибірковій оцінці доказів та аргументів позивача, порушують статті 6, 13 Конвенції з прав людини, а також не відповідають завданням цивільного судочинства та принципу справедливості та верховенства права;

суд першої інстанції неправильно тлумачив і порушив:

пункти 1.4 та 2.2 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МОУ № 577 від 06 жовтня 2006 року,

статтю 121 ЖК України,

пункт 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 березня 2006 року,

пункти 8, 14 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України

від 03 лютого 1995 року № 20, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за №43/579,

пункт 1 «Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні», затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР №470 від 11 грудня 1984 року,

статті 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у ЗСУ»;

пункт 27 Порядку державної реєстрації речових прав, порушив статтю 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

апеляційний суд вказав, що відхиляє доводи апелянта але не навів мотивів такого відхилення, лише перелічив і описав деякі докази та абстрактно послався на законодавство без повного з`ясування обставин справи та без оцінки доказів і аргументів з боку позивача;

апеляційний суд неправильно тлумачив, не керувався, не застосував і порушив:

пункти 1,4 та 2.2 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої Наказом МОУ № 577 від 06 жовтня 2006 року;

пункт 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 03 серпня 2006 року;

пункт 1 «Правил обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень в Україні», затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР №470 від 11 грудня 1984 року;

пунктів 8, 14 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за №43/5794;

статтю 51 ЖК України;

статтю 121 ЖК України;

статті 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у ЗСУ»;

пункт 27 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 25 грудня 2015 року № 1127;

стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;

відсутній висновок Верховного Суду про застосування як окремо, так і в сукупності норм пунктів 1.4 та 2.2 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам сімей житлових приміщень, затвердженої наказом МОУ № 577 від 06 жовтня

2006 року, статті 121 ЖК України, пункту 8 Порядку забезпечення військовослужбовців та їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03 березня 2006 року, пунктів 8, 14 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 43/579, статей 1, 2 ЗУ «Про правовий режим майна у ЗСУ», пункту 27 Порядку державної реєстрації речових прав, статті 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які були порушені при розгляді справи про оскарження розпорядження (рішення) про визначення квартири як «службової» для виділення сім`ї військовослужбовця для проживання;

відсутній висновок Верховного Суду про застосування частин першої, другої, третьої статті 89 ЦПК України у поєднанні з частиною п`ятою статті 263 ЦПК України та пункту 2 частини четвертої статті 265 ЦПК України при розгляді справ про оскарження розпорядження (рішення) про визначення квартири як «службової» для виділення сім`ї військовослужбовця для проживання, що негативно впливає на судову практику, робить її незрозумілою, непередбачуваною, невизначеною і неоднозначною, що також порушує принцип правової визначеності та руйнує право законного очікування.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 523/15842/18 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи № 523/15842/18 надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 18 листопада 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 08 грудня 2006 року КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування звернувся до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради з клопотанням про зарахування квартир у житловому будинку по АДРЕСА_1 , у тому числі й квартири № 115 , до числа службових.

Суворовська районна адміністрація 06 грудня 2006 року винесла розпорядження № 1111р «Про включення до числа службових приміщень

КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування квартир по

АДРЕСА_1 », у тому числі і квартири № 115 .

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня 2006 року спірну квартиру надано військовослужбовцю ОСОБА_3 на склад сім`ї з трьох осіб - ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_1 та сину ОСОБА_2 .

27 грудня 2006 року ОСОБА_3 , як військовослужбовцю, відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради від 26 грудня 2006 року № 3320 видано ордер № 1424 серії ПР на вселення у вказану службову квартиру на склад сім`ї із трьох осіб. На підставі вказаного ордеру ОСОБА_1 разом з членами сім`ї вселилася у вказану квартиру.

Підставою набуття позивачкою ОСОБА_1 та неповнолітнім сином

ОСОБА_3 - ОСОБА_2 права користування вказаною службовою квартирою є те, що вони були членами сім`ї військовослужбовця.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.

07 травня 2010 року ОСОБА_3 звільнений зі служби наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 40 за невиконання умов укладеного контракту.

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

від 12 квітня 2018 року ОСОБА_3 звільнений із військової служби у відставку.

Колишня дружина ОСОБА_3 - позивач по справі ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_2 зареєстровані і проживають у вказаній службовій квартирі. Докази наявності у позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрованих прав на інше нерухоме майно (житло) відсутні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року (справа

№ 1527/14123/12) заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 26 лютого 2013 року скасоване та у задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси Міністерства оборони України до

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього

ОСОБА_2 (третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. зокрема постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного

цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження

№ 61-5252 сво 23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Суд визнає незаконним та скасовує акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2022 року у справі № 485/1403/17 (провадження № 61-2118св21) зазначено що: «суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 465/820/23 (провадження № 61-2509св25), зазначено що:

«касаційний суд зауважує, що: правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) по своїй суті не є правочином. Як наслідок до незаконності правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані;

незаконність правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про незаконність правового акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу».

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 118 ЖК УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Пунктом 1 статті 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), яка визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку).

Згідно пункту 8 Порядку житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом.

Відповідно до пункту 12 Порядку службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби.

Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Військовослужбовець та повнолітні члени його сім`ї беруть письмове зобов`язання щодо звільнення службового житлового приміщення в передбачених законодавством випадках (пункт 14 Порядку).

У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством (пункт 19 Порядку).

У справі, що переглядається:

06 грудня 2006 рокуСуворовська районна адміністрація прийняла розпорядження № 1111р «Про включення до числа службових приміщень

КЕВ м. Одеси Південного оперативного командування квартир по

АДРЕСА_1 », у тому числі і квартири № 115 ;

рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 08 грудня

2006 року спірну квартиру надано військовослужбовцю ОСОБА_3 на склад сім`ї з трьох осіб - ОСОБА_3 , його дружині ОСОБА_1 та сину

ОСОБА_2 .

27 грудня 2006 рокуОСОБА_3 , як військовослужбовцю, відповідно до розпорядження Приморської районної адміністрації виконкому Одеської міської ради від 26 грудня 2006 року № 3320 видано ордер № 1424 серії ПР на вселення у вказану службову квартиру на склад сім`ї із трьох осіб. На підставі вказаного ордеру ОСОБА_1 разом з членами сім`ї вселилася у вказану квартиру;

розпорядження оспорено з тих підстав, що воно прийнято за поданням неповноважного органу. Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що дії КЕВ м. Одеси не порушили жодних прав, інтересів та обов`язків позивачів, оскільки на час здійснення таких дій позивачі не користувалися спірним житлом. Навпаки право користування спірною квартирою виникло у них після звернення КЕВ м. Одеси до органу місцевого самоврядування, прийняття останнім спірного розпорядження, видачі ордеру на службове житлове приміщення;

отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваним розпорядженням не порушуються права позивачів.

Доводи касаційної скарги є безпідставними та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат