УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2026 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.,

за участі секретаря Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву прокурора Київської окружної прокуратури м. Харкова Яковлева А.С. про встановлення порядку виконання рішення у цивільній справі за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки,

встановив:

23 січня 2024 року рішенням Київського районного суду м. Харкова зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 657 100 грн. державі в особі Державного агентства лісових ресурсів України, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 8 506, 50 грн.

23.02.2024 вищевказане рішення набрало законної сили.

02.12.2025 прокурором Київської окружної прокуратури м. Харкова Яковлевим А.С. подана заява про встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2024 шляхом зазначення, що рішення у справі є підставою для скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :14:004:0020, площею 0,12 га, за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про речове право: 1131811; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2752444 від 31.05.2013, прийняте державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Тузковою Юлією Анатоліївною) та на земельну ділянку з кадастровим номером :14:004:0019, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису про речове право: 6145832; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14058950 від 26.06.2014, прийняте державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Федоренко Андрієм Івановичем).

В обґрунтування вищезазначеної заяви прокурор зазначив, що рішенням державного реєстратора Малоданилівської селищної ради Харківського району Харківської області відмовлено у проведенні реєстраційних дій на земельні ділянки з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 посилаючись на ст.10, ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки подані Харківською обласною прокуратурою документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

До судового засідання учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, причину неявки не сповістили.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає:

Згідно з ст.129 - 1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 1 ст.18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, про що зазначено у п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом, що зазначено у п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012.

Відповідно до ч.1 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Згідно з ч.3 ст.435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими.

Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

При тому, суд не може змінити зміст рішення або його суть.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2018 у справі № 2-749/11/2229 роз`яснив, що поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановленого ст. 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі абсолютної неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений. Але під час зміни способу та порядку виконання рішення, суд не може змінювати саме рішення по суті.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим.

При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

З урахуванням системного тлумачення вказаних норм права, зміна способу і порядку виконання, за доведеності зазначених в цих нормах підстав, повинна відбуватися в межах вимог того позову, стосовно якого було ухвалено відповідне судове рішення, яке перебуває на виконанні.

Суд враховує, що земельні ділянки з огляду на їх природні властивості апріорі не можливо перемістити у просторі. Тому як зобов`язання повернути земельну ділянку у власність держави так і витребування земельної ділянки у власність держави спрямоване лише на внесення відповідної інформації до Державного реєстру власності, з тих самих фактичних підстав (обставин справи).

У справі 640/11630/18 позивачем заявлений негаторний позов про зобов`язання повернути земельні ділянки з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 657 100 грн. державі в особі Державного агентства лісових ресурсів України.

23.01.2024 рішення Київського районного суду м. Харкова зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 по АДРЕСА_1 , загальною вартістю 657 100 грн. державі в особі Державного агентства лісових ресурсів України, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору в сумі 8 506, 50 грн.

22.10.2024 Харківська обласна прокуратура звернулась до державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області із заявою про проведення відповідних реєстраційних дій для забезпечення виконання вищезазначеного рішення суду.

25.10.2025 рішеннями державного реєстратора відмовлено у проведенні державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 за подання рішення суду про повернення земельних ділянок, а не припинення права власності та витребування майна чужого незаконного володіння.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі: Закон №1952-IV від 01.07.2004) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст.3 Закону №952-IV від 01.07.2004 передбачено, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

За змістом ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з п.4 ч.1 ст.3 Закону №1952-IV від 01.07.2004 однією із засад державної реєстрації є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

У відповідності до ч.8 ст.18 Закону №1952-IV від 01.07.2004 державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом, іншими законами України та цим Порядком.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначені ст.27 Закону №1952-IV від 01.07.2004 та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення, що передбачено ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Верховний Суд у постанові від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном.

Водночас, за численними висновками, які послідовно робив Верховний Суд, «реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи», що зазначено у п.4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, «державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи», що викладено у п.6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно.

У постанові Верховного суду від 19.03.2025 справа №748/1507/22, провадження № 61-12284св23, зазначено, що згідно з п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, що була чинною на час звернення до суду з цим позовом, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, у разі задоволення негаторного позову рішення суду про повернення майна забезпечуватиме відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.

Як вже було зазначене рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2024 суду про задоволення негаторного позову передбачає внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності позивача, про що зазначено в ухвалі Великої палати Верховного суду від 07.04.2020 у справі №504/2457/15-ц.

Разом з тим, таке рішення не передбаченого серед підстав для державної реєстрації права власності на майно за її титульним власником відповідно до вищенаведених положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, суд дійшов висновку, про неможливість виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2024 у зазначеному порядку.

Таким чином, оскільки держаний реєстратор із поданих документів, не зміг встановити факт набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а в резолютивній частині судового рішення прямо не зазначено про припинення права власності відповідача на земельні ділянки з кадастровими номерами №:14:004:0019, №:14:004:0020 по АДРЕСА_1 , які суд зобов`язав повернути державі в особі Державного агентства лісових ресурсів України, суд вважає за можливе встановити порядок виконання рішення суду шляхом зазначення, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2024 є підставою для скасування державної реєстрації права приватної власності відповідача на зазначені земельні ділянки.

Суд зазначає, що встановлення такого порядку виконання судового рішення не змінює рішення по суті.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви прокурора.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Керуючись ст. 260,261, 431- 435 ЦПК України, суд,

постановив:

Заяву прокурора Київської окружної прокуратури м. Харкова Яковлева А.С. про встановлення порядку виконання рішення у цивільній справі за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Харківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності, повернення земельної ділянки, - задовольнити.

Встановити порядок виконання рішення, зазначивши, що рішення Київського районного суду м. Харкова є підставою для скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на земельну ділянку з кадастровим номером :14:004:0020, площею 0,12 га за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про речове право: 1131811; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2752444 від 31.05.2013, прийняте державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Тузковою Юлією Анатоліївною, та на земельну ділянку з кадастровим номером :14:004:0019, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про речове право: 6145832; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 14058950 від 26.06.2014, прийняте державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Федоренко Андрієм Івановичем.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.В. Єфіменко