ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 954/2097/25 Головуючий в І інстанції: Олійник В.М.
Номер провадження: 22-ц/819/79/26 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Майданіка В.В.,

суддів: Воронцової Л.П.,

Склярської І.В.,

секретар Олійник К.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Олійник В.М., дата складення повного тексту рішення не зазначено, у справі за позовом адвоката Ганчевої Марії Андріївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги

20 серпня 2025 року адвокат Ганчева Марія Андріївна, яка діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

--- розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 21 лютого 1998 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис за №11;

--- залишити позивачці прізвище " ОСОБА_3 ";

--- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , житловий будинок загальною площею 174.7 кв.м, житловою площею 98.2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015;

--- визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв.м, житловою площею 98.2 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

--- стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позов обґрунтований наступним.

21 лютого 1998 року сторони зареєстрували шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області було складено відповідний актовий запис за №11. У шлюбі у сторін народилась дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , яка на теперішній час досягла 27-річного віку.

У шлюбі, а саме 19 грудня 2005 року, сторони набули у власність житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015, але право власності було оформлено на відповідача, інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесена ним 31 липня 2025 року.

Шлюб тривав близько 25 років, але на теперішній час відносини між подружжям фактично припинились через втрату почуттів, різні погляди на життя та сімейні цінності. Більш того, відповідач вчиняв стосовно своєї дружини фізичне насильство, за що 10 жовтня 2024 року вироком Нововоронцовського районного суду Херсонської області його було визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України. Сторони перестали проживати разом, вести спільне господарство та сімейний бюджет. Подальше збереження шлюбу стало неможливим і недоцільним, суперечить інтересам позивачки та створює небезпеку її фізичному та психічному здоров`ю, через що вона вимушена звернутись до суду. Позивачка з молодшою донькою тривалий час проживають у м. Трускавець Львівської області, відповідач - за місцем своєї реєстрації. Більш того, користуючись тим, що право власності на зазначений будинок було зареєстровано тільки на відповідача, він зняв позивачку із зареєстрованого місця проживання за адресою спільного будинку.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.10.2025 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом та призначено судове засідання.

Відповідач надав відзив, за яким визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, але вимоги щодо поділу майна не визнав оскільки, Позивач просить поділити між сторонами майно, яке не є спільною сумісною власністю, а саме: житловий будинок загальною площею 174,7 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,0731га :01:009:0015 .

Вказав, що за загальним правилом приватизоване житло та земельні ділянки є особистою приватною власністю того з подружжя, ім`я якого зазначено у правовстановлюючому документі. Таке майно не належить до об`єктів права спільної сумісної власності. Однак, з цього правила є виняток, а саме, якщо земельна ділянка була приватизована та набута у власність під час діючого шлюбу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною подружжя з огляду на таке.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 13.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру) та 17.02.2017 (наказ Головного управління Держгеокадастру), не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.

Натомість, статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Враховуючи судову практику та вимоги ст.ст.35, 116, 121 ЗК України, ст.57 СК України будинок з надвірними будівлями та спорудами як і земельна ділянка, належить Відповідачу на праві приватної власності і не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами.

На підтвердження вказаних обставин надав копію Свідоцтва про право власності на нерухоме майно разом з витягом про реєстрацію права власності. У відповідності до вказаного витягу, Свідоцтво про право власності НОМЕР_3 від 19.12.2005, видане ОСОБА_2 виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради на підставі рішення №54 від 14.06.2005.

З урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити частково: розірвати вказаний шлюб, а в решті позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Представник відповідача у судовому засіданні відзив підтримав.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року позов було задоволено. Суд ухвалив:

--- розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який був зареєстрований 21 лютого 1998 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис за №11;

--- залишити позивачці прізвище " ОСОБА_3 ";

--- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житловий будинок загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015;

--- визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

--- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі суми сплаченого судового збору, що становить 8 236,00 грн.

Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами тривав тривалий час, але фактично припинений: сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а відносини характеризуються конфліктами, включаючи фізичне насильство з боку відповідача (що підтверджено вироком суду). Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки.

Задовольняючи позов в частині поділу майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок та відповідна земельна ділянка були набуті 19 грудня 2005 року на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Нововоронцовською селищною радою на підставі Рішення №54 від 14.06.2005, яке у свою чергу могло стосуватися або приватизації житла, або введення будинку в експлуатацію та реєстрації первинного права власності. При цьому, як зазначив суд, у свідоцтві зазначено підставу виникнення права власності Рішення №54 без згадки про Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду", а в реєстрі зазначено: Свідоцтво про право власності, видане Нововоронцовською селищною радою на підставі Рішення №54 від 14.06.2005; "інший тип договору". Однак, як вказав суд, Рішення №54 від 14.06.2005 сторонами у ході розгляду справи не надано, клопотання про витребування такого рішення не заявлялося. Відтак, вважав суд, докази у справі не містять відомостей щодо набуття відповідачем права власності на спірне майно шляхом реалізації ним права на приватизацію. Як наслідок, застосувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, беручи до уваги відсутність спростувань такої презумпції (відсутні докази набуття права власності відповідно зо Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"), суд вважав доведеним, що вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, отже, на думку суду є доведеними позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю вказаного майна.

Також суд враховував, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд зазначив, що у справі не встановлено наявність домовленості між подружжям про відступ від ідеальних часток та не встановлено наявність шлюбного договору. А тому, вважав, що слід визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_1 .

На вказане рішення представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині: задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку та земельної ділянки; визнання 1/2 (однієї другої) частини вказаного майна за ОСОБА_1 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 8236,00 грн. У скасованій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання за нею 1/2 частки у цьому майні. При цьому він послався на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що судом не було прийнято до уваги те, що відповідач доводив, що спірне майно набуте шляхом приватизації, про що свідчить підстава видачі свідоцтва Рішення №54 від 14.06.2005, а також те, що будинок зареєстрований як об`єкт приватної власності відповідача. А тому якщо об`єкт чітко набутий через механізм приватизації (що встановлено судом на підставі наданих документів), презумпція спільності не застосовується, а застосовується пряма норма про особисту власність. Відтак, суд помилково поклав тягар доказування на відповідача, коли позивач мала доводити, що будинок є спільним, попри його набуття через приватизацію.

Також вказав, що поза увагою суду залишилось те, що суд де факто визнав спільною земельну ділянку (0,0731 га), мотивуючи це принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості (ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України), оскільки будинок визнано спільним. Проте, як слушно зазначав відповідач у відзиві (стор. 2, 3), якщо будинок набутий в порядку приватизації до 08.02.2011 року чи після 12.06.2012 року, то земельна ділянка, набута в той же час, також є особистою приватною власністю, оскільки вона не може бути спільною, якщо не була приватизована в той самий період, коли це було дозволено законом.

Отже, рішення суду оскаржується лише в частині вирішення позовної вимоги про поділ майна подружжя і не оскаржується в частині вирішення позовної вимоги про розірвання шлюбу

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 12.01.2026 року о 09-15 годині, однак учасники справи, які до суду не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

За Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , 21 лютого 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що цього ж дня відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нововоронцовського районного управління юстиції Херсонської області було складено відповідний актовий запис за №11 (а.с.4).

Згідно Свідоцтву про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 (а.с.4).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно №438875035 від 10.08.2025, ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015; дата державної реєстрації 31.07.2025; підстава державної реєстрації Свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області; інший тип договору, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія та номер: 9335534, виданий 19.12.2005 Каховським державним бюро технічної інвентаризації частка 1/1 (а.с.9).

За Свідоцтвом про право власності серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області; будинок садибного типу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м; частка 1/1 (а.с.30).

Згідно з Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Каховським державним бюро технічної інвентаризації №9335534 від 19.12.2005, ОСОБА_2 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_3 , видане 19.12.2005 Нововоронцовською селищною радою Херсонської області (рішення №54 від 14.06.2005 (а.с.31).

Житловий будинок, набутий 19.12.2005 за адресою: АДРЕСА_2 , та житловий будинок, зареєстрований 31.07.2025 за адресою: АДРЕСА_1 , є тотожними об`єктами нерухомості, оскільки зміна назви вулиці відбулася внаслідок перейменування. Це сторонами не заперечується.

У своїй заяві, поданій 09.01.2026 року через підсистему "Електронний суд" на адресу суду апеляційної інстанції, адвокат Ганчева Марія Андріївна, яка діє від імені ОСОБА_1 , просить справу розглянути за їх відсутності. При цьому зазначила, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим, ухваленим із повним дослідженням усіх обставин справи та дотриманням норм матеріального та процесуального права. Також вказала, що дійсно, рішення Рішення №54 від 14.06.2005 стосувалось не приватизації, а введення спірного будинку в експлуатацію, а тягар доказування того, що презумпція спільного майна подружжя є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей (постанова Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 29 червня 2022 року у справі № 761/30901/20). При цьому до заяви було долучено фотокопію фотокопію вказаного Рішення №54 від 14.06.2005 і не ставиться питання про залучення її до матеріалів справи. Згідно вказаного рішення Виконавчого комітету Нововоронцовської селищної ради №54 від 14.06.2005 ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на вказаний двоповерховий будинок загальною площею 174,7кв.м, житловою площею 98,2кв.м, згідно розпорядження голови райдержадміністрації "Про введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 20.01.2005 №22".

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно ст.60 СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

Відповідно до ст.61 СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4).

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, а також в інших постановах Верховного Суду, наприклад, у постанові від 04.11.2020 року у справі № 662/1069/17.

Також слід зазначити, що аналіз статей 57 та 61 СК України дає підстави для такого висновку.

До 07 лютого 2011 року включно у ст.ст.57 та 61 СК не було уточнень щодо належності або до особистої приватної власності, або до спільної сумісної власності житла, набутого одним з подружжя внаслідок приватизації, та земельної ділянки, набутої одним з подружжя внаслідок передачі.., в тому числі приватизації.

Лише законом від 11.01.2011 року (набрав чинності з 08.02.2011 року) вказане майно було включено до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (ст.61 СК).

Тобто, слід вважати, що до 07.02.2011 року включно таке майно було особистою приватною власністю одного з подружжя, а з 08.02.2011 року спільною сумісною власністю.

Законом від 17.05.2012 року (набрав чинності з 13.06.2012 року) вказане майно було включено до об`єктів права особистої приватної власності одного з подружжя (ст.57 СК).

Таким чином, слід дійти висновку щодо правового статусу такого майна: до 07.02.2011 року включно це особиста приватна власність; з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно це спільна сумісна власність; з 13.06.2012 року по теперішній час це знову особиста приватна власність.

Згідно зі ст.ст.69, 70 СК України: дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст.69); у разі поділу цього майна їх частки є рівними (ст.70).

За положеннями ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду":

--- приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (частина 1);

--- передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку (частина 2).

Суд повно, всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про те, що житловий будинок та відповідна земельна ділянка були набуті 19 грудня 2005 року на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Нововоронцовською селищною радою на підставі Рішення №54 від 14.06.2005, яке у свою чергу могло стосуватися або приватизації житла, або введення будинку в експлуатацію та реєстрації первинного права власності.

При цьому, як правильно зазначив суд, Рішення №54 від 14.06.2005 сторонами у ході розгляду справи не надано, клопотання про витребування такого рішення не заявлялося.

Апеляційний суд зважає на подану 09.01.2026 року стороною позивача заяву про розгляд справи без участі, до якої долучено фотокопію Рішення №54 від 14.06.2005 і не ставиться питання про залучення її до матеріалів справи. Згідно вказаного рішення Виконавчого комітету Нововоронцовської селищної ради №54 від 14.06.2005 ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на вказаний двоповерховий будинок загальною площею 174,7кв.м, житловою площею 98,2кв.м, згідно розпорядження голови райдержадміністрації "Про введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 20.01.2005 №22".

Відтак, суд правомірно вважав, що у справі відсутні докази про набуття відповідачем права власності на спірне майно шляхом реалізації ним права на приватизацію. Як наслідок, застосувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд обґрунтовано вважав, що вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, наслідком чого підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю вказаного майна.

Крім того, враховуючи наведене, суд підставно врахував, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та за статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки суд не встановив наявність домовленості між подружжям про відступ від ідеальних часток та не встановив наявність шлюбного договору, то обґрунтовано вважав, що слід визнати 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 174.7 кв. м, житловою площею 98.2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.0731 з кадастровим номером :01:009:0015 на праві власності за ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на неврахування судом того, що спірне майно набуте шляхом приватизації, про що свідчить підстава видачі свідоцтва Рішення №54 від 14.06.2005, а також того, що будинок зареєстрований як об`єкт приватної власності відповідача. А тому, як вказав скаржник, якщо об`єкт чітко набутий через механізм приватизації (що встановлено судом на підставі наданих документів), презумпція спільності не застосовується, а застосовується пряма норма про особисту власність. Відтак, на думку скаржника, суд помилково поклав тягар доказування на відповідача, коли позивач мала доводити, що будинок є спільним, попри його набуття через приватизацію.

При цьому суд апеляційної інстанції виходить з того, що є помилковим висновок скаржника про те, що судом встановлено набуття відповідачем права власності на спірне майно в результаті приватизації. У справі суд обґрунтовано встановив відсутність доказів набуття відповідачем права власності на спірне майно шляхом реалізації ним права на приватизацію. Як наслідок, застосувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд обґрунтовано вважав, що вказане майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. А в разі поділу такого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Також підлягають залишенню поза увагою й посилання скаржника на неврахування судом того, що якщо будинок набутий в порядку приватизації до 08.02.2011 року чи після 12.06.2012 року, то земельна ділянка, набута в той же час, також є особистою приватною власністю.

При цьому апеляційний суд враховує те, що, як вже вказувалось, у справі встановлено відсутність доказів набуття відповідачем права власності на спірне майно шляхом реалізації ним права на приватизацію.

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для того, щоб апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Петряєва Володимира Вікторовича, який діє від імені ОСОБА_2 , на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 01 грудня 2025 року в оскаржуваній частині, а саме в частині вирішення позовної вимоги адвоката Ганчевої Марії Андріївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині вирішення (задоволення) позовної вимоги адвоката Ганчевої Марії Андріївни, яка діє від імені ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 12 січня 2026 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ І.В. Склярська