ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2044/26 Справа № 212/8846/25 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 212/8846/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань Віктор Сергійович, на рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу 14 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 21 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів, третя особа: Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились 09 липня 2024 року, після чого з 11 липня 2024 року вони почали зустрічатись, а потім проживати однією сім`єю за адресою мешкання відповідача та почали планувати дитину.

17 жовтня 2024 року вони дізнались, що чекають на дитину.

Однак в подальшому відповідач не надавав жодної підтримки ОСОБА_1 під час вагітності, тому вона переїхала до своїх батьків, а ОСОБА_2 фактично зник з її життя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилась дитина - ОСОБА_3 , про що вона повідомила ОСОБА_2 , який не відреагував на таке повідомлення бажанням бути записаний батьком дитини, тому батька дитини було записано за ч. 1 ст. 135 СК України.

Оскільки відповідач відмовляється добровільно подавати заяву про реєстрацію його як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану, через що ОСОБА_1 змушена звертатися до суду з позовом про визнання батьківства.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 проживає разом із нею окремо від батька, ОСОБА_2 , який грошових коштів на утримання сина не надає, а власних грошових коштів на утримання спільного для сторін сина у неї не вистачає, тому вважає за необхідне у судовому порядку стягнути грошові кошти з ОСОБА_2 на утримання спільної дитини та на своє утримання до досягнення дитиною трьох років.

На підставі наведенного вище позивач просила суд зобов`язати Покровський відділ ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видавши нове свідоцтво про народження, а також стягнути з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , до досягнення ним повноліття в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання до досягнення такою дитиною 3-х річного віку в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, допустивши негайне виконання судового рішення у межах суми платежів за один місяць та стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору та на правничу допомогу.

Рішенням Покровського районного суду м. Кривого Рогу 14 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язано Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) внести зміни до актового запису № 549 від 24 червня 2025 року про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , вказавши батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, який зареєстрований в АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 липня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на її утримання аліменти у розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 30 липня 2025 року та до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежів аліментів за один місяць. В задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 1 211,20 грн. та витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 14 888,89 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 2 422,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань В.С. ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 30 липня 2025 року та до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд без належного обґрунтування визначив розмір аліментів у 1/6 частини від доходу відповідача, тоді як відповідно до положень ч.2 ст.84 Сімейного кодексу України, розмір утримання матері дитини має визначатися з урахуванням матеріального стану сторін, часу, необхідного для догляду за дитиною, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач ОСОБА_1 фактично позбавлена можливості працювати та отримувати будь-який стабільний дохід, оскільки перебуває у відпустці по догляду за малолітньою дитиною віком лише п`ять місяців. У такому віці дитина є повністю залежною від матері - потребує постійного догляду, годування, уваги, турботи та цілодобової присутності. ОСОБА_6 не може залишатися без матері навіть на короткий час, тому працевлаштування позивачки на будь-яку роботу - повну чи часткову - об`єктивно неможливе.

Крім того, жоден із родичів позивачки не має можливості допомагати їй у догляді за дитиною, оскільки всі вони працюють і не можуть постійно перебувати поруч.

Водночас, обов`язок матеріальної підтримки дитини та її матері покладено саме на батька дитини, а не на батьків чи інших родичів позивачки та й вони не можуть впоратися, бо дитина занадто маленька.

Відповідач ОСОБА_2 є працездатною особою, має постійне місце роботи та стабільний дохід, що підтверджується матеріалами справи, тому саме на ньому лежить обов`язок забезпечення матеріальної підтримки матері своєї п`ятимісячної дитини, яка тимчасово не має змоги працювати через необхідність постійного догляду за немовлям. В той час коли ОСОБА_2 не допомагає у догляді за дитиною взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині часткового задоволення позовних вимог позивачки про стягнення аліментів на утримання матері дитини, тому в іншій частині рішення суду, в силу ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, за свідоцтвом про народження, виданим Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 549 від 24 червня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_2 визнав повністю вимоги ОСОБА_1 в частині встановлення його батьківства відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також судом встановлено, що позивач по справі поребує матеріальної допомоги відповідача до досягнення їх спільним сином трьох років.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідач на користь позивача аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частки, суд першої інстанції виходив з наявності у відповідача обов`язку утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років та визначаючи розмір аліментів суд першої інстанції вважав, що розмір аліментів на утримання позивачки, який дорівнюватиме 1/6 частці від заробітку відповідача щомісячно, відповідатиме інтересам як позивачки, з якою мешкає ОСОБА_3 , так й інтересам відповідача, який офіційно не працює.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частини друга, четверта, шостастатті 84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини (чоловіка) виникає як у період шлюбу, так і після його розірвання, а також якщо шлюб не був офіційно зареєстрований.

Відповідно достатті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейне законодавство України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Згідно із статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 (Конвенцію ратифікованоЗаконом № 475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного до досягнення дитиною трирічного віку.

Згідно із частинами першою, другою статті 76 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №712/4702/19 право на аліменти у дружини-матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині-матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом і у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскаржуваним рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 липня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач по справі працевлаштований та отримує регулярну заробітнк плату.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивачки в чатині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів щомісячно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_8 , як батько дитини, яка не досягнула трьох років, кошти на утримання позивача не надає, тому з урахуванням вимог, передбачених ст. 84 СК України, беручи до уваги матеріальне становище сторін, наявність у відповідача зобов`язань щодо сплати аліментів на утримання їх спільної з позивачкою дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання в розмірі 1/6 частки від усіх видів доходів щомісячно.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Щербань Віктор Сергійович,залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду м. Кривого Рогу 14 жовтня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню вкасаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: