УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2026 року

м. Київ

справа № 953/8999/24

провадження № 61-14841ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року у складі судді Бобко Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П., Яцини В. Б. (повний текст постанови складений 27 жовтня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», третя особа - ректор Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» Сокол Євген Іванович, про визнання трудового договору укладеним безстроково, часткове скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут»(далі - НТУ «ХПІ»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ректор НТУ «ХПІ» Сокол Є. І. про визнання трудового договору укладеним безстроково, часткове скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що:

з 2008 року він працював на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами імені академіка І. А. Зязюна НТУ «ХПІ» на 0,25 ставки за строковим договором, який був продовжений у 2011, 2014, 2017, 2020, 2023 роках;

останній строковий договір був укладений на термін з 01 вересня 2023 року по 31 серпня 2024 року;

на початку червня 2024 року він звернувся до завідувачки вищезазначеної кафедри з проханням продовжити його строковий договір, проте йому було відмовлено у прийнятті документів з посиланням на відсутність штатного розкладу;

21 серпня 2024 року на засіданні кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами імені академіка І. А. Зязюна ухвалено рішення вважати його дисертаційну роботу незавершеною та 28 серпня 2024 року відмовлено у продовженні його строкового трудового договору на посаді асистента;

у подальшому він звертався з приводу продовження строку дії трудового договору до проректора з наукової роботи НТУ «ХПІ» та до ректора НТУ «ХПІ», але йому було відмовлено у цьому;

з часу первинного працевлаштування та по даний час не було істотних змін в напрямках діяльності НТУ «ХПІ», кафедрі педагогіки та психології управління соціальними системами імені академіка І. А.Зязюна. Конкурс на посаду, що була ним займана, не оголошувався, робоче навантаження по кафедрі та дисципліні не було зменшено, положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників НТУ «ХПІ» від 26 листопада 2021 року на дані правовідносини не розповсюджується;

вважав трудовий договір, укладений в 2008 році таким, що укладений на невизначений строк;

дисертаційне дослідження та викладацька діяльність тісно пов`язані між собою. Дисертація представлена позивачем на здобуття ступеня кандидата педагогічних наук, що передбачає безпосередній контакт зі студентами та викладачами, якого було позбавлено у зв`язку зі звільненням;

робота на кафедрі педагогіки та психології управління соціальними системами імені академіка І.А. Зязюна НТУ «ХПІ» є його єдиною оплачуваною роботою, він є також єдиним піклувальником своєї матері.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив:

визнати укладеним безстроково строковий трудовий договір, укладений між ним та НТУ «ХПІ» (роботодавець) від 2008 року щодо працевлаштування на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. ак. І. А. Зязюна на 0,25 ставки;

скасувати пункт 3 наказу НТУ «ХПІ» від 28 серпня 2024 року № 1383С, що має такий зміст: «31 серпня 2024 р. ОСОБА_1 , асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. ак. І.А. Зязюна звільнити з посади у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпустку складає 42 к. д. до 31 грудня 2023 року. Підстава: службова записка завідувача кафедри - ОСОБА_3 »;

поновити на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. ак. І. А. Зязюна з 01 вересня 2024 року по 31 серпня 2027 року за строковим трудовим договором на 0,25 ставки НТУ «ХПІ»;

стягнути з НТУ «ХПІ» заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2024 року по дату набрання законної сили рішенням суду та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2025 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до НТУ «ХПІ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ректор НТУ «ХПІ» Сокол Є. І. , про визнання трудового договору укладеним безстроково, часткове скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної платиза час вимушеного прогулу.

Судові рішення мотивовані тим, що

нормами законів передбачено укладення контракту, як письмової форми строкового трудового договору з науково-педагогічними працівниками закладів вищої освіти, до яких віднесена посада асистента;

підставою укладання строкових трудових договорів між сторонами, у тому числі договору від 17 червня 2020 року та додаткової угоди до нього, були відповідні заяви самого позивача, в яких він просив укласти строковий трудовий договір на визначений строк. Підписавши строковий трудовий договір від 17 червня 2020 року та додаткову угоду до нього, позивач погодився з їх умовами, у тому числі зі строком їх дії, за весь час дії трудових договорів їх умови та відповідні накази про продовження роботи на визначений строк позивач не оскаржував, з будь-якими заявами з приводу строку дії трудових договорів до відповідача не звертався;

позивачем не надано доказів щодо примусу з боку керівництва та посадових осіб відповідача на подачу заяв про укладення строкових трудових договорів та підписання таких договорів;

припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку не потребує заяви чи волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору, у зв`язку із закінченням його строку, на який він був укладений;

отже, трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію частини 2 статті 23 КЗпП України, не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк;

надані позивачем відомості щодо наявності у нього відзнак (подяки, грамоти), підвищення кваліфікації, участі в освітніх курсах та вебінарах, професійної наукової активності не впливають на характер наступної роботи, не можуть бути самостійної підставою для продовження трудового договору, а лише є доказами, які характеризують позивача;

питання продовження та завершення дисертаційної роботи, присудження здобувачеві ступеня доктора філософії здійснюється відповідно до вимог законодавства, що регулює присудження ступеня доктора філософії, і ніяк не пов`язане із трудовими відносинами. Аспірант не є найманим працівником і не перебуває в трудових відносинах із навчальним закладом (науковою установою).Як було встановлено судом у зв`язку із закінченням строку навчання позивача було відраховано з аспірантури з 31 жовтня 2008 року наказом № 2861-III від 31 жовтня 2008 року в зв`язку із завершенням навчання без захисту дисертації.Обставини виконання позивачем дисертаційної роботи та її захисту не входять до трудових відносин, з приводу яких виник спір між сторонами, жодним чином не впливають на зміст спірних правовідносин, отже не можуть бути предметом судового розгляду, а тому суд не надає оцінку таким доводам позивача. Посилання позивача про неможливість завершення дисертаційної роботи без продовження виконання наукової роботи викладача є виключно суб`єктивною позицією позивача та його власним баченням виконання дисертаційної роботи, які жодним чином не ґрунтуються на нормах закону;

оскільки строк трудового договору сплив 31 серпня 2024 року, що є підставою для звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, видання відповідного наказу відповідачем 28 серпня 2024 року із зазначенням дати звільнення 31 серпня 2024 року відповідає положенням КЗпП України;

позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності дискримінації або іншого негативного особистого ставлення до нього зі сторони відповідача, наявності таких фактів також не встановлено судом під час розгляду справи;

враховуючи вищенаведене, а також те, що позивач, підписавши строковий трудовий договір, погодився з його умовами, строк дії трудового договору закінчився, звільнення позивача здійснено у відповідності до діючого законодавства України, суд вважає відсутніми підстави для скасування наказу НТУ «ХПІ» від 28 серпня 2024 року № 1383С в частині звільнення позивача, а позовні вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню. Інші вимоги позивача про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, а тому такі вимоги задоволенню також не підлягають.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що між учасниками справи було укладено строковий трудовий договір (контракт), тому позивача правомірно звільнено у зв`язку із закінченням строку цього трудового договору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення її на роботі, а також вимоги позову про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу як похідної;

доводи апеляційної скарги про те, що умови роботи не передбачають сезонний характер, договір переукладався декілька раз, що свідчить про його безстроковий характер є необґрунтованими та грунтуються на особистому тлумаченні позивачем вимог чинного законодавства. Між сторонами було укладено контракт відповідно до статті 23 КЗпП України. Укладаючи саме такий договір позивач погодився з умовами його строковості та можливістю припинення трудових відносин з підстав закінчення строку трудового договору. Позивач не надав належних доказів на підтвердження доводів, що оскаржуваний ним наказ є неправомірним;

сумніви апелянта щодо подальшого не проведення конкурсу та призначення інших осіб є припущенням;

доводи ОСОБА_1 щодо взаємопов`язаності дисертаційного дослідження та викладацької діяльність не впливають на обґрунтованість висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вказані обставини не впливають на правомірність звільнення позивача.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 через систему «Елктронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником Лиска П. О., в якій просив рішення Київського районного суду міста Харкова від 27 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Касаційна скарга (після уточнення) мотивована тим, що:

суди неправильно застосували постанову Верховного Суду від 26 травня 2021 року по справі № 457/295/20, у якій зазначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч. 2 ст. 23 КЗпП України). У випадку ОСОБА_1 характер роботи не змінився, а роботодавцем не було надано гарантій щодо наступної роботи або умов її виконання, інтересів працівника чи інших випадків, передбачених законодавчими актами;

відповідно до постанови Верховного Суду від 12 листопада 2025 року по справі № 213/1492/22, серед іншого зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України)». Щодо ОСОБА_1 , характер його роботи не змінився, не було реорганізації чи скорочення чисельності штату, роботодавцем не пропонувалася інша посада, а також не надано доказів щодо наступної роботи або умов її виконання, інтересів працівника чи інших випадків, передбачених законодавством;

відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20, вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інші). З урахуванням того, що ОСОБА_1 вважає трудовий контракт таким, що укладений на невизначений строк, характер його роботи не змінився, не було реорганізації чи скорочення чисельності штату, роботодавцем не пропонувалася інша посада, а також не надано доказів щодо наступної роботи або умов її виконання, інтересів працівника чи інших випадків, передбачених законодавством;

суд не врахував факту багаторазового переукладання договору на однакових умовах, що відповідно до частини 2 статті 39-1 КЗпП України означає набуття договором безстроковості. Також було проігноровано відсутність належної процедури припинення трудових відносин, зокрема, невидачу наказу про звільнення в останній день строку договору;

суд не взяв до уваги відсутність законних підстав для розірвання, ігнорував позитивні рекомендації наукового керівника щодо продовження договору та необхідність завершення наукової діяльності позивача. Суд фактично допустив неправильне застосування норм матеріального права, що суперечить практиці Верховного Суду і Конституції України, порушуючи права позивача на працю, розвиток професійної діяльності та соціальний захист.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що:

ОСОБА_1 був зарахований до аспірантури НТУ «ХПІ» наказом № 2672-III від 27 жовтня 2005 року зі встановленим строком навчання з 01 листопада 2005 року по 01 листопада 2008 року;

на засіданні вченої ради факультету інформатики та управління НТУ «ХПІ» від 22 березня 2007 року (протокол № 11) затверджено тему дисертації «Педагогічні умови активізації творчого самовиявлення особистості в системі підготовки майбутніх інженерів» на здобуття наукового ступеня кандидата педагогічних наук аспіранту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ОСОБА_1;

наказом № 2466-II від 07 жовтня 2008 року ОСОБА_1 , аспіранта НТУ «ХПІ», з 09 вересня 2008 року по 31 жовтня 2008 року зараховано на посаду асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна, на 0,5 робочого дня, за рахунок коштів загального фонду, підстава - заява ОСОБА_1 ;

наказом № 2861-IIІ від 31 жовтня 2008 року ОСОБА_1 відраховано з аспірантури з 31 жовтня 2008 року в зв`язку з закінченням строку навчання;

наказом № 2797-II від 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 , аспіранта, працюючого на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами, на 0,5 робочого дня, 31 жовтня 2008 року звільнено в зв?язку із закінченням строку роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗПП України;

наказом №3453-II від 31 грудня 2008 року ОСОБА_1 з 13 листопада 2008 до обрання за конкурсом, зараховано на посаду асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами, на 0,25 робочого дня, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 ;

14 червня 2011 року між НТУ «ХПІ» в особі ректора проф. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір про продовження трудових відносин, за яким ОСОБА_1 працює в НТУ «ХПІ» на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами строком з 14 червня 2011 року по 14 червня 2014 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу, як обраний за конкурсом. Підставою для укладення трудового договору були заява ОСОБА_1 від 27 травня 2011 року, мотивований висновок робочої групи кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами НТУ «ХПІ» щодо професійної діяльності ОСОБА_1 , рішення засідання кафедри від 30 травня 2011 року (протокол № 15) про рекомендацію обрання ОСОБА_1 на посаду, рішення Вченої Ради факультету «Інформатики і Управління» від 14 червня 2011 року (протокол засідання № 11) про обрання ОСОБА_1 на посаду асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами як обраного за конкурсом;

наказом № 1911-ІІ від 30 вересня 2011 року по НТУ «ХПІ» ОСОБА_1 , асистенту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами з 14 червня 2011 року по 14 червня 2014 року продовжено строк роботи на цій же посаді за строковим трудовим договором на 0,25 робочого дня, як обраного за конкурсом, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 та строкового трудового договору;

15 червня 2014 року між НТУ «ХПІ» в особі ректора проф. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір про продовження трудових відносин, за яким ОСОБА_1 працює в НТУ «ХПІ» на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами строком з 15 червня 2014 року по 15 червня 2017 року з посадовим окладом відповідно до штатного розкладу. Підставою для укладення трудового договору були заява ОСОБА_1 , мотивований висновок робочої групи кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами НТУ «ХПІ» щодо професійної діяльності ОСОБА_1 , рішення засідання кафедри від 19 травня 2014 року (протокол № 11) про рекомендацію продовження роботи за строковим договором ОСОБА_1 , рішення Вченої Ради факультету «Інформатики і Управління» від 20 травня 2014 року (протокол засідання № 9) про клопотання перед ректором про продовження роботи ОСОБА_1 за строковим трудовим договором на 2 роки;

наказом № 1342 С від 23 липня 2014 року по НТУ «ХПІ» ОСОБА_1 , асистенту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами з 15 червня 2014 року по 15 червня 2017 року продовжено строк роботи на цій же посаді за строковим трудовим договором на 0,25 робочого дня, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 та строкового трудового договору;

29 травня 2017 року між НТУ «ХПІ» в особі ректора Сокола Є. І. та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір про продовження роботи ОСОБА_1 в НТУ «ХПІ» на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна на строк з 16 червня 2017 року по 16 червня 2020 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Підставою для укладення трудового договору були заява ОСОБА_1 , мотивований висновок робочої групи кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами НТУ «ХПІ» щодо професійної діяльності ОСОБА_1 , рішення засідання кафедри від 13 квітня 2017 року (протокол № 13) про рекомендацію продовження роботи за строковим договором ОСОБА_1 , рішення Вченої Ради факультету «Інформатики і Управління» від 16 травня 2017 року (протокол засідання № 4) про рекомендацію ректорові продовжити строковий трудовий договір ОСОБА_1 строком на 3 роки;

наказом № 898 С від 29 травня 2017 року по НТУ «ХПІ» ОСОБА_1 , асистенту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами з 16 червня 2017 року по 16 червня 2020 року продовжено строк роботи на цій же посаді за строковим трудовим договором на 0,25 робочого дня, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 та строкового трудового договору;

17 червня 2020 року між НТУ «ХПІ» в особі в. о. ректора Марченка А. П. та ОСОБА_1 укладений строковий трудовий договір про продовження роботи ОСОБА_1 в НТУ «ХПІ» на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна на строк з 17 червня 2020 року по 17 червня 2023 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Підставою для укладення трудового договору були заява ОСОБА_1 , мотивований висновок робочої групи кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами НТУ «ХПІ» щодо професійної діяльності ОСОБА_1 , рішення засідання кафедри від 11 березня 2020 року (протокол № 13) про рекомендацію продовження роботи за строковим договором ОСОБА_1 , рішення Вченої Ради факультету «Інформатики і Управління» від 26 травня 2020 року (протокол засідання №2) про рекомендацію ректорові продовжити строковий трудовий договір ОСОБА_1 строком на 3 роки;

наказом № 736 С від 11 червня 2020 року по НТУ «ХПІ» ОСОБА_1 , асистенту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами з 17 червня 2020 року по 17 червня 2023 року продовжено строк роботи на цій же посаді за строковим трудовим договором на 0,25 робочого дня, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 та строкового трудового договору.

18 червня 2023 року між НТУ «ХПІ» в особі ректора Сокола Є. І. та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 1 до контракту від 17 червня, за якою ОСОБА_1 продовжує роботу на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами на строк з 18 червня 2023 року по 31 серпня 2024 року з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом. Підставою для укладення трудового договору була заява ОСОБА_1 від 18 червня 2023 року;

наказом № 962 С від 10 липня 2023 року по НТУ «ХПІ», до якого внесені зміни наказом № 680 С від 30 квітня 2024 року, ОСОБА_1 , асистенту кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами з 18 червня 2023 року по 31 серпня 2024 року продовжено строк роботи на цій же посаді за додатковою угодою до строкового трудового договору на 0,25 робочого дня, за рахунок коштів спеціального фонду, на підставі заяви ОСОБА_1 та додаткової угоди до строкового трудового договору;

05 червня 2024 року ОСОБА_1 звертався із заявою до ректора НТУ «ХПІ» Сокола Є. І. про продовження строку роботи на посаді асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна. Також позивач звертався до завідувача кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна НТУ «ХПІ» ОСОБА_3 з письмовим представленням щодо продовження строкового трудового договору;

на засіданні кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна НТУ «ХПІ» від 21 серпня 2024 року (протокол № 7) ухвалено рішення про те, що дисертаційна робота ОСОБА_1 не є завершеним дослідженням, не відповідає вимогам «Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника», затвердженого постановою КМУ від 24 липня 2013 року № 567, а тому не може бути представлена до захисту;

наказом ректора НТУ «ХПІ» Є. Сокола ОСОБА_1 № 1383С від 28 серпня 2024 року ОСОБА_1 , асистента кафедри педагогіки і психології управління соціальними системами ім. акад. І. А. Зязюна, 31 серпня 2024 року звільнено з посади у зв`язку з закінченням строку дії строкового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, підстава - службова записка завідувача кафедри ОСОБА_3 , якою остання просить припинити трудові відносини з ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору;

23 вересня 2024 року складено акт про відмову ОСОБА_1 від отримання трудової книжки та витягу з наказу про звільнення.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

У Рішенні від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що свобода праці означає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей; реалізація права громадянина на працю здійснюється в спосіб укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, що визначено структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації (перше речення абзацу другого, абзац третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (перше, друге речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98).

За приписами частини першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладають у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, визначених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП).

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17 зазначено, що «відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт)».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 591/5815/18 (провадження № 61-5154св20) зроблено висновок, що «підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/4970/21 (провадження № 61-13079св21) зазначено, що: «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП за закінченням строку дії трудового договору не вважається звільненням з ініціативи роботодавця, підстави якого передбачені статтями 40, 41 КЗпП України. Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі».

Схожі висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 листопада 2021 року в справі № 638/10716/19 (провадження № 61-7788св21) та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 лютого 2022 року в справі № 711/7714/19 (провадження № 61-11774св21) у подібних правовідносинах.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суди встановили, що підставою укладання строкових трудових договорів між сторонами, у тому числі договору від 17 червня 2020 року та додаткової угоди до нього, були відповідні заяви самого позивача, в яких він просив укласти строковий трудовий договір на визначений строк. Підписавши строковий трудовий договір від 17 червня 2020 року та додаткову угоду до нього, позивач погодився з їх умовами, у тому числі зі строком їх дії.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Доводи касаційної скарги про те, що багаторазове переукладання строкового договору спричиняє його зміну на безстроковий необгрунтовані.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 297/1656/17 (провадження № 61-4797св19) зроблено висновок, що «переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. Згідно з частиною другою статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Доводи касаційної скарги про те, що строк дії укладеного контракту із ОСОБА_1 закінчився ще 01 липня 2011 року та зважаючи на неодноразове продовження трудових відносин з ОСОБА_1 , трудовий договір набув ознак безстроковості згідно з вимогами частини другої статті 39-1 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки укладення контракту на строк з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України підпадає під частину другу статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовження строку його чинності декілька разів застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України».

Строковий трудовий договір з позивачем був укладений відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовження строку його чинності декілька разів застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Посилання в касаційній скарзі на порушення Конвенції МОП № 158, безпідставне.

Конвенція Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради N 3933-XII (3933-12) від 04 лютого 1994 року,передбачає відповідні гарантії проти застосування договорів про найняття на визначений термін, мета яких - ухилитися від надання захисту, передбаченого цією Конвенцією (стаття третя Конвенції).

При розгляді цієї справи суди встановили, що строковий трудовий договір з позивачем укладений відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України, тому Конвенція Міжнародної організації праці N 158 не застосовна доспірних правовідносин.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року по справі № 457/295/20 не свідчать про те, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Посилання в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду від 27 травня 2021 року по справі № 520/5622/19, від 12 листопада 2025 по справі № 213/1492/22, від 13 жовтня 2021 року у справі № 360/2308/20 не можуть біти підставами для скасування оскаржених судовиї рішень, оскільки зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», третя особа - ректор Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» Сокол Євген Іванович, про визнання трудового договору укладеним безстроково, часткове скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат