УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Київ

справа № 703/4811/15-ц

провадження № 61-16350ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року в справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавцявідділу державної виконавчої служби у м. СміліЧеркаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управлінняМіністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Діни Іванівнищодо відмови у відновленні виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, у якій просиввизнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської областіЦентрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Київ) (далі - ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального МУ МЮ (м. Київ))Тітаренко Д. І. та постановити ухвалу, якою зобов'язати ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської областіЦентрального МУ МЮ (м. Київ) відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі вимог частини шостої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаргу ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 19 березня 2025 року на виконання рішення суду щодо визначення порядку його зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_3 , 2014 року народження, та зобов'язання боржника ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

08 травня 2025 року вказане виконавче провадження було закінчено у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі.

Скаржник зазначав, що після закінчення виконавчого провадження боржник ОСОБА_1 продовжила чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, тому він на підставі частини шостої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» 05 серпня 2025 року звернувся до ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської областіЦентрального МУ МЮ (м. Київ) з проханням відновити виконавче провадження.

09 вересня 2025 року ОСОБА_2 отримав лист-відповідь про відмову у відновленні провадження з посиланням на частину першу статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що виконавче провадження може бути відновлено лише після визнання судом незаконною чи скасування в установленому законом порядку постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу.

Посилаючись на те, що вимоги частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» не можуть бути перешкодою для відновлення виконавчого провадження у справах про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року, скаргу задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність головного державного виконавця ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Тітаренко Д. І. щодо невідновлення виконавчого провадження.

Зобов`язано головного державного виконавця ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Д. І. відновити виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі заяви ОСОБА_2

25 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить суд скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.

Вимоги касаційної скарги заявник обґрунтовує, зокрема, тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, а також неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють порядок відновлення виконавчого провадження, та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця.

Заявник вважає, що суди безпідставно послалися на частину шосту статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки рішення, яке підлягало виконанню у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, стосувалося усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, а не встановлення побачень.

ОСОБА_1 зазначає, що подана ОСОБА_2 заява про відновлення виконавчого провадження фактично є повторним зверненням з вимогами, які вже були предметом розгляду та виконання, і не містить жодних нових юридичних обставин, що надавали б підстави для поновлення закінченого провадження. Тобто, на думку заявника, дії державного виконавця, яка відмовила у відновленні виконавчого провадження, були законними та обґрунтованими.

Крім того, заявник вказує, що суди попередніх інстанцій фактично підмінили собою орган виконавчої служби, неправомірно втрутившись у дискреційні повноваження державного виконавця, а також не здійснили належної оцінки доводів державного виконавця, викладених у відзиві, неправильно витлумачили положення статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Також ОСОБА_1 стверджує, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується не на фактичних даних та належних доказах, а на припущеннях та суб'єктивних твердженнях ОСОБА_2 .

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, яківстановлені виконавчим документом і цим Законом.

Порядоквиконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначений статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Частинами другою, третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, -протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем (частини перша, друга статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами п'ятою та шостою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Відповідно до частини сьомої статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини.

Положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.

Отже, якщо боржник у подальшому, після закінчення виконавчого провадження, перешкоджатиме стягувачу у спілкуванні та участі у вихованні малолітніх дітей, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження.

Рішення про усунення перешкод у побаченні (спілкуванні) з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом у постанові від 25 травня 2022 року в справі № 583/1254/21.

Крім того, згідно з пунктом 11 розділу IХ Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), затвердженої наказомМіністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/15, якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9 статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження.

Постанова про відновлення виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадженням та до суду, який видав виконавчий документ.

Після пред`явлення виконавчого документа до виконання державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди встановили, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2016 року в справі № 703/4811/15-ц зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в участі у вихованні їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено такий порядок зустрічей ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : до досягнення дитиною віку 3 років з 15 до 18 години в присутності ОСОБА_4 кожну непарну (першу, третю, п`яту - за наявності такої у відповідному місяці) суботу за місцем проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , а кожну парну суботу - за тимчасовим місцем проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 ; після досягнення дитиною трирічного віку - щосуботи з 10 до 16 години за тимчасовим місцем проживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 або у громадських місцях (парках, скверах, місцях відпочинку) без присутності ОСОБА_4 .

Ці зустрічі належить проводити з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_5 .

Постановою головного державного виконавця ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Тітаренко Д. І. від 19 березня 2025 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/4811/15-ц, виданого 18 серпня 2016 року на виконання указаного рішення суду.

Постановою головного державного виконавця ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального МУ МЮ (м. Київ) Тітаренко Д. І. від 08 травня 2025 року виконавче провадження виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду. Державним виконавцем було встановлено, що боржник ОСОБА_1 не чинить перешкод стягувачу ОСОБА_2 в участі у вихованні їх сина ОСОБА_3 та, хоч судом і не встановлено обов'язку приводити неповнолітнього на місце зустрічі з батьком, самостійно з власної ініціативи це робила. Дитина в категоричній формі відмовлялася від зустрічей з батьком та не бажала з ним залишитись. Згідно з висновком психолога за результатами діагностичного обстеження від 17 квітня 2025 року, боржник не чинить перешкод і не забороняє синові спілкуватись з батьком, а відмова сина від спілкування з батьком є свідомою дією. Разом з тим, стягувачем неодноразово подавались заяви про перенесення виконавчих дій та недоцільністю перебування державного виконавця на місці зустрічі батька з сином у зв'язку з ненакладенням штрафів на боржника. Тобто метою стягувача було саме покарання боржника, а не побачення з дитиною.

У серпні 2025 року ОСОБА_2 подав заяву до ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального МУ МЮ (м. Київ) про відновлення виконавчого провадження у зв'язку з подальшим створенням боржницею ОСОБА_1 перешкод у його побаченнях з сином.

Листом від 04 вересня 2025 року ОСОБА_2 було повідомлено про те, що виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено у зв'язку з його фактичним повним виконанням. У разі відновлення виконавчого провадження за його заявою виконавцем буде порушено вимоги частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 27 листопада 2025 року правильно вказав, що частинашоста статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» регулює питаннящодо відновлення виконання судового рішення як стосовно усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, так і стосовно встановленняпобачень із дитиною.

Згідно звиконавчим листом, виконання якого здійснювалось в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, а також постановою про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем здійснювалось примусове виконання рішення суду як в частині зобов`язання боржника ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в участі у вихованні сина, так і в частині, що стосується визначення порядку зустрічей стягувача з сином.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно вважав, що оскільки правовою підставоюзакінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 у відповідній постанові зазначено саме пункт 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тому можливість його відновлення визначена пунктом 11 розділу ІХ Інструкції, зокрема, у тому разі, якщо виконавче провадження було завершено на підставі пункту 9 частини першої статті39 вказаного Закону.При цьому підставою для відновлення виконавчого провадженняє заява стягувача.

Таким чином, встановивши, що головним державним виконавцемВДВС у м. СміліЧеркаського району Черкаської областіЦентрального МУ МЮ (м.Київ) Тітаренко Д. І. було допущено протиправну бездіяльність щодо невідновлення виконавчого провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення скарги ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, а також до незгоди з висновками судів та відносяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Крім того, аналогічним доводам заявника вже була надана належна оцінка судами попередніх інстанцій.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року в справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавцявідділу державної виконавчої служби у м. СміліЧеркаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управлінняМіністерства юстиції (м. Київ) Тітаренко Діни Іванівнищодо відмови у відновленні виконавчого провадження.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко