Справа № 703/1675/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретаря судового засідання Тимошенко Д.А.

за участі:

скаржниці ОСОБА_1

представниці скаржниці Рачковської А.О.

представника стягувача Холодняка В.М.

представника державної

виконавчої служби Коваленка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії старшого державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області Київського МУМЮ України Коваленка А.А. та визнання дій стягувача ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами,-

встановив:

29 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернулась із вище зазначеною скаргою в якій просить суд: визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу ДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ Коваленка А.А. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 109399 грн. 54 коп. в повному обсязі, постанови про стягнення виконавчого збору від 19 грудня 2025 року, постанови про арешт коштів боржника; скасувати постанови про відкриття виконавчого провадженя, про арешт коштів боржника та про стягнення виконавчого збору; визнати дії стягувача ОСОБА_2 в частині пред`явлення виконавчого листа № 703/1675/23 без повідомлення органів ДВС про наявність ухвали суду від 11 грудня 2025 року про розстрочення виконання рішення суду зловживання процесуальними правами; постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюжету штрафу у сумі 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб із стягувача ОСОБА_2 за зловживання процесуальними пвами; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Скарга обґрунтована тим, що рішенням суду від 15 липня 2025 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди завданої затопленням квартири в розмірі 109399 грн. 54 коп. ухвалою суду від 11 грудня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 та розстрочено виконання рішення суду від 15 липня 2025 року терміном на 6 місцяів.

Скаржниця зазначає, що не зважаючи на ухвалу суду від 11 грудня 2025 року представник стягувача отримав виконавчий лист та пред`явив його до виконання на повну суму боргу у розмірі 109399 грн. 54 коп. не повідомивши орган ДВС про наявність ухвали суду від 11 грудня 2025 року.

19 грудня 2025 року державним виконавцем Коваленком А.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення всієї суми боргу, про стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржника.

Вважає, що в результаті таких дій зі сторони оргну ДВС було неправомірно накладено арешт на пенсійну карту боржниці та заблоковано доступ до користування її коштами.

22 грудня 2025 року вона звенулась до ДВС із заявою про врахування ухвали суду від 11 грудня 2025 року, однак жодної реакції з боку виконавця не послідувало.

Таким чином вважає, що виконавче провадження було відкрите неправомірно, оскільки термін примусового виконання рішення суду ще не настав, а нарахування виконавчого збору на всю суму боргу є незаконним, оскільки у разі пред`явлення до виконання виконавчого документу, за яким надана розстрочка виконання, виконавче провадження відкривається в частині за якою сплинув строк сплати. Виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця стягуються із сум за якими сплинув строк сплати.

Щодо зловживання процесуальними правами з боку стягувача скаржниця зазначає, що оскільки стягувачу та його представнику було достеменно відомо про ухвалу суду від 11 грудня 2025 року, однак заяву про відкриття виконавчого провадження подано представником без повідомлення органу ДВС про наявність ухвали суду про розстрочку виконання рішення суду, такі дії з боку стягуавача вважає зловживанням його процесуальми правами. В зв`язку з тим, що стягувач не повідомив державного виконавця про існування ухвали суду від 11 грудня 2025 року чим допустив порушення своїми процесуальними правами то просить суд застосувати до нього захід процесуального примусу вигляді штрафу.

Крім того зазначає, що в зв`язку з передчасним відкриттям виконавчого провадження в неї виникла необхідність звернення до суду із даною скаргою, а тому вона звертулсь за правовою допомогою у її написанні та сплатила адвокату кошти в розмірі 6000 грн., які просить стягнути з ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 30 грудня 2025 року відкрито провадження за скаргою та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представниця скаржниці ОСОБА_1 , адвокат Рачковська А.О., вимоги скарги підтримала. Пояснила, що представник стягувача, адвокат Холодняк В.М. отримавши виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 109399 грн. 54 коп. навмисно надав до органу ДВС цей виконавчий лист до виконання без надання ухвали суду від 11 грудня 2025 року про розстрочку рішення суду чим спричинив неправомірне відкриття виконавчого провадження та в зв`язку з цим накладення арешту на кошти боржниці та стягнення з неї виконавчого збору у повному розмірі. Просила суд визнати такі дії стягувача зловживанням процесуальними правами та накласти штраф на стягувача ОСОБА_2 , як захід процесуального примусу. Крім того просила суд стягнути з ОСОБА_2 витрати ОСОБА_1 на правову допомогу.

Скаржниця ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала вимоги скарги і просила задовольнити її з підстав наведених у скарзі.

Представник відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваленко А.А. в судовому засіданні вказав, що вимоги скарги державна виконавча служба не визнає. Заперечення обґрунтував тим, що державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. представник стягувача, адвокат Холодняк В.М. разом із стягувачем ОСОБА_2 звернулись до державної виконавчої служби із виконавчим листом та пред`явили його до примусового виконання. Таким чином він, як держвний виконавець отримавши від стягувача виконавчий лист, який відповідає вимогам закону зобов`язаний був не пізніше наступного робочого дня винести постанову про відкриття виконавчого провадження. Зазначив, що ухвала суду від 11 грудня 2025 року про розстрочку виконання рішення суду стягувачем та його представником разом із виконавчим листом подана не була. Таким чином отримавши на виконання від стягувача виконавчий лист на всю суму боргу без ухвали суду про рострочку виконання рішення суду, діяв в межах повноважень, тому постанова про відкриття виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору та арешт коштів боржниці є законною.

Зазначив, що діяв в межах законодавства, а тому його дії не є неправомірними. Крім того вказав суду на те, що після отриманої ухвали суду від 11 грудня 2025 року було проведено превірку та встановлено, що строк виконання рішення суду № 703/1675/23 на момент відкриття виконавчог провадження не настав тому стягувачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження про що винесено повідомлення від 05 січня 2026 року. Зауважив і на тому, що всі дії, які були вчиненні в межах виконавчого провадження № 79855157 по відношеню до боржниці скасовані.

Зважаючи на викладене просив суд відмовити у задоволенні вимог скарги в частині, що стосується державної виконавчої служби у повному обсязі.

Представник стягувача, адвокат Холодняк В.М. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги. Вказав, що оскільки рішення суду набрало законної сили то стягувач отримавши виконавчий лист пред`явив його до виконання, тому його дії є повністю законними. Зазначив, що на його думку стягувач не зобов`язаний був надавати до державної виконавчої служби ухвалу суду від 11 грудня 2025 року про розстрочку виконання рішення суду та повідомляти виконавця про її існування. Вважає, що стягувач не допускав порушення процесуальних прав тому не має підстав для накладення на нього штрафу.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні скарги. Вказав, що він надав до державної виконавчої служби виконавчий лист та не надавав до нього ухвалу суду від 11 грудня 2025 року, оскільки не мав обов`язку цього робити. Зазначав суду про те, що він хоч і знав про існування розстрочки викоання рішення суду, однак вважав за необхідне пред`явити виконавчий лист для примусового виконання на всю суму, оскільки вважав, що потім за бажанням зможе його забрати. Свої такі дії не визнає зловживанням процесуальними правами.

Суд, дослідивши матеріали скарги, врахувавши позицію сторін, встановив наступне.

У статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першої статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Тобто, з метою забезпечення реального виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав ЦПК України передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ "Судовий контроль за виконанням судових рішень" ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судових рішень в цивільних справах. (див. постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3019/17 (провадження № 61-4142св24), від 10 грудня 2024 року в справі № 755/7196/22 (провадження № 61-12242св23) .

Ч. 1 ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Скаржниця ОСОБА_1 звертаючись до суду із скаргою на непромірні дії старшого державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ України посилається на те, що відкривши виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 703/1675/23 державний виконавець порушив її права, оскільки термін примусового виконання рішення суду ще не настав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/1675/23 від 15 липня 2025 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 87075 грн. 94 коп. майнової шкоди, 8000 грн. моральної шкоди, 8250 грн. витрат за проведення експертизи, 5000 грн. витрат на правову допомогу та 1073 грн. 60 коп. судового збору, а всього 109399 грн. 54 коп.

На виконання зазначеного рішення суду 18 грудня 2025 року судом видано виконавчий лист № 703/1675/23.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 79855157 від 19 грудня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди, моральної шкоди, витрат за проведення експертизи, витрат на правову допомогу та судових витрат на загальну суму 109399 грн. 54 коп.

19 грудня 2025 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Коваленко А.А. винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 на користь ВДВС в розмірі 10939 грн. 95 коп.

Крім того 19 грудня 2025 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Коваленком А.А. винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Скаржниця ОСОБА_1 посилаючись на те, що виконавче провадження відкрито за вимогами строк виконання яких ще не настав, просила суд визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати зазначені вище постанови.

З постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 грудня 2025 року вбачається, що виконавче провадження було відкито на виконання виконавчого листа Смілянського міськрайонного суду Черкаської області № 703/1675/23 виданого 18 грудня 2025 року на підставі заяви ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження,

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» зазачає про те, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

З постанови про стягнення виконавчого збору від 19 грудня 2025 року вбачається, що з боржниці ОСОБА_1 на користь ВДВС стягнуто виконавчий збір в сумі 10939 грн. 95 коп.

Тобто з боржниці відповідно до ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» стягнуто 10% від суми, що фактично стягнута з неї по рішенню суду.

Ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначає, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

П. 7 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» зазначає, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

З постанови про арешт коштів боржника від 19 грудня 2025 року вбачається, що зазначеною поставою накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім кошитів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржниці ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що державний виконавець отримавши від стягувача ОСОБА_2 виконавчий лист № 703/1675/23 від 18 грудня 2025 року діяв на підставі Закону та в межах наданих йому повноважень, не пізніше наступного дня відкрив виконавче провадження, виніс постанову про стягнення виконавчого збору та про арешт коштів боржника.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відсутні правові підстави для визнання неправомірними дій старшого державного виконавця відділу ДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ Коваленка А.А. при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження про примусове стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 109399 грн. 54 коп. в повному обсязі, постанови про стягнення виконавчого збору від 19 грудня 2025 року, постанови про арешт коштів боржника.

З матеріалів виконавчого провадження наданих до суду державним виконавцем вбачається, що виконавче провадження № 79855157 було відкрите на підставі виконавчого листа № 703/1675/23 поданого до примусового виконання стягувачем ОСОБА_2 . Однак після проведеної перевірки встановлено, що відповідно до ухвали суду від 11 грудня 2025 року боржниці ОСОБА_1 розстрочено виконання рішення суду за яким видано виконавчий лист, а термін примусового виконання зазначеного рішення ще не настав.

З копії повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 05 січня 2026 року вбачається, що виконавчий лист № 703/1675/23 повернуто стягувачу ОСОБА_2 , оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Окрім того після проведеної перевірки заступником начальника відділу ДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ України постановою про скасування процесуального документу № 79855157 від 05 січня 2026 року скасовано документ «Постанова про відкриття виконавчого провадження» від 19 грудня 2025 року. відповідно було скасовано і заходи процесуального виконання такі як стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 та про арешт коштів боржника.

Відповідно станом на час розгляду скарги виконавче провадження № 79855157 від 19 грудня 2025 року не проводиться, всі заходи проведені під час його виконання скасовано, а виконавчий лист № 703/1675/23 повернуто ОСОБА_2 без прийняття до виконання.

Таким чином вимоги скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 79855157, постанови про стягнення виконавчого збору від 19 грудня 2025 року та постанови про арешт кошів боржника від 19 грудня 2025 року не підлягають до задоволення, оскільки оскаржувані скаржницею постанови 05 січня 2026 року державним виконавцем вже скасовані.

Згідно з статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що дії державного виконавця в частині відкриття проваження, винесення постанови про стягнення виконавчого збору та про арешт коштів боржника були прийняті відповідно до закону, державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень та не порушував прав, свобод та законних інтересів скаржниці тому в цій частині вимоги скарги до задоволення не підлягають.

Що стосується вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання дій стягувача ОСОБА_2 в частині пред`явлення виконавчого листа від 18 грудня 2025 року без повідомлення органів ДВС про наявність ухвали суду від 11 грудня 2025 року про розстрочення виконання рішення зловживанням процесуальними правами, суд зазначає наступне.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року задоволено заяву представниці відповідачки, адвоката Рачковської А.О. про розстрочення виконання судового рішення від 15 липня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих залиттям квартири задоволено частково та розстрочено виконання рішення суду строком на 6 місяців.

Перший платіж відповідно до ухвали суду від 11 грудня 2025 року боржниця ОСОБА_1 мала сплатити стягувачу ОСОБА_2 до 12 січня 2026 року.

Відповідно лише після несплати ОСОБА_1 18233 грн. 26 коп. в термін до 12 січня 2026 року стягувач ОСОБА_2 мав право звернутись до державної виконавчої служби за примусовим виконанням ухвали суду від 11 грудня 2025 року.

З протоколу судового засідання № 5610124 від 11 грудня 2025 року та ухвали суду від 11 грудня 2025 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 особисто перебував у судовому засіданні під час розгляду заяви ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду від 15 липня 2025 року.

Таким чином ОСОБА_2 було достеменно відомо про існування ухвали суду від 11 грудня 2025 року.

З наявної в матеріалах справи заяви представника позивача, адвоката Холодняка В.М., вбачається, що ним 18 грудня 2025 року в канцелярії суду було отримано виконавчий лист № 703/1675/23.

Вказаний виконачий лист представником позивача, адвокатом Холодняком В.М. та стягувачем ОСОБА_2 було надано до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення суду.

На підставі заяви стягувача ОСОБА_2 та виконавчого листа № 703/1675/23 старшим державним виконавцем ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ України Коваленком А.А. 19 грудня 2025 року відкрито виконавче провадження № 79855157 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 109399 грн. 54 коп.

Боржниця ОСОБА_1 у скарзі зазначає про те, що на її думку, стягувач ОСОБА_2 діяв недобросовісно та знаючи про наявність ухвали суду від 11 грудня 2025 року за якою термін примусового виконання рішення суду ще не настав, подав до виконавчої служби виконавчий лист про стягнення з неї всієї суми боргу. Вважає, що такі дії стягувача ОСОБА_2 є зловживанням процесуальними правами та в зв`язку з цим просить суд накласти на нього штраф у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується стягувачем ОСОБА_2 те, що отримавши на руки виконавчий лист 18 грудня 2025 року, знаючи про існування ухвали суду від 11 грудня 2025 року, його представник надав до виконавчої служби тільки виконавчий лист.

В судовому засіданні ОСОБА_2 також пояснив, що надав на виконання виконавчий лист, без ухвали суду від 11 грудня 2025 року, оскільки вважає, що не має обов`язку її надавати до державного виконавця.

Ч. 4 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначено, що "завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим".

В судовому засіданні встановлено, що стягувач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Холодняк В.М., достовірно знаючи про існування ухвали суду від 11 грудня 2025 року про розстрочку виконання рішення суду, всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» не повідомили орган державної виконавчої служби про наявність ухвали суду про розстрочку виконання рішення а ні наступного дня після винесення відповідної ухвали, а ні під час пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.

В зв`язку з наданням стягувачем ОСОБА_2 до державної виконавчої служби виконавчого листа № 703/1675/23 без ухвали суду від 11 грудня 2025 року та не повідомлення державного виконавця про наявність обстави таких, як розстрочка виконання рішення суду, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження на всю суму боргу та в зв`язку з цим державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та накладено арешт на кошти боржниці.

Через такі дії стягувача ОСОБА_2 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження відносно ОСОБА_1 , за рішенням суду, термін примусового виконання якого ще не настав. Та в зв`язку з цим ОСОБА_1 зазнала примусових заходів виконання рішення, зокрема арешту на свої кошти, який не мав би бути накладений, оскільки виконавче провадження було відкрито передчасно.

Таким чином в діях стягувача ОСОБА_2 суд вбачає зловживання своїми процесуальними правами, а саме не повідомлення органа державної виконавчої служби про обставини, які впливають на виконання рішення суду та розстрочують його виконання.

Враховуючи наведене, скаргу ОСОБА_1 в частині визнання дій стягувача ОСОБА_2 щодо пред`явлення виконавчого листа № 703/1675/23 від 18 грудня 2025 року до виконання без повідомлення органу ДВС про існування ухвали суду від 11 грудня 2025 року про розстрочення виконання рішення суду зловживанням процесуальними правами, слід задовольнити.

Що стосується вимоги скарги ОСОБА_1 про стягнення із стягувача ОСОБА_2 в дохід держави штрафу в сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за зловживання процесуальними правами, суд зазначає наступне.

Суд, за наявності зловживання процесуальними правами сторонами чи іншими особами, зобов`язаний вживати заходів процесуального примусу. Відповідно встановиши в діях стягувача ОСОБА_2 зловживання процесуальними правами, суд приймає рішення і про застосування до зазначеної особи заходу процесуального примусу.

Таким чином, заходи процесуального примусу застосовуються судом самостійно, а не за клопотанням сторін.

Так, відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом цивільного судочинства учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (пункт 11 частини третьої статті 2, частина перша статті 44 ЦПК України).

Із приписів цієї статті вбачається, що суд зобов`язаний вживати заходів у разі невиконання учасником справи його обов`язків.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

За змістом положень цивільного процесуального закону зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню правильного рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату.

Частиною другою статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, серед яких подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

За змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів ЦК України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» з виною. За діяння, якими завдана шкода внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність. Оскільки настання відповідальності за загальним правилом пов`язується з виною, то такі діяння є винними (див. висновок, сформульований ВС КЦС у постанові від 4 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.

Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. При цьому наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Ст. 144 ЦПК України зазначає, що заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із зали судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) привід; 5) штраф.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Ч. 3 ст. 148 ЦПК України зазначає, що у випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Суддом установлено, що ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково та розстрочено їй виконання рішення суду № 703/1675/23 терміном на 6 місяців зі сплатою першого платежу до 12 січня 2026 року.

Вказана ухвала ніким не оскаржена, не скасована і є чинною. Про існування зазначеної ухвали суду від 11 грудня 2025 року достеменно було відомо, як стягувачу так і його представнику, оскільки вони безпосередньо перебували в судовому засіданні під час розгляду заяви ОСОБА_1 .

Крім того, зазначену ухвалу суду від 11 грудня 2025 року було отримано представником стягувача, адвокатом Холодняком В.М. 12 грудня 2025 року, через електронний кабінет.

Таким чином, отримуючи виконавчий лист № 703/1675/23 представник стягувача, адвокат Холодняк В.М. достеменно знав, що рішення суду від 15 липня 2025 року розстрочено і термін його примусового виконання станом на час отримання виконавчого листа не настав. Однак, не зважаючи на те, що строк примусового виконання рішення суду від 15 липня 2025 року не настав та таке виконання буде можливе лише за умови не сплати боржницею ОСОБА_1 боргу в термін зазначений в ухвалі суду від 11 грудня 2025 року, ОСОБА_2 пред`явив виконавчий лист про стягнення всієї суми боргу до виконання.

Такі дії стягувача завдали шкоди боржниці ОСОБА_1 , оскільки відносно неї передчасно було відкрито виконавче провадження та застосовано заходи примусвого виконання рішення суду.

Окрім того з повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 05 січня 2026 року вбачається, що після проведеної перевірки виконавчий лист № 703/1675/23 повернуто стягувачу, оскільки рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

З цих же підстав постановою заступника начальника ВДВС у м. Смілі Черкаського району Черкаської області Київського МУЮ від 05 січня 2026 року скасовано процесуальний документ «постанова про відкриття провадження».

Повідомлення державного виконавця та постанова від 05 січня 2026 року стягувачем та його представником не соскаржувались та є чинними.

Представник стягувача Холодняк В.М. отримуючи виконавчий лист № 703/1675/23 та в подальшому звертаючись до державної виконавчої служби за його примусовим виконанням, як адвокат, достовірно знав про те, що термін примусового виконання рішення суду № 703/1675/23 від 15 липня 2025 року ще не настав, оскільки існує ухвала суду від 11 грудня 2025 року про розстрочення його виконання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що звертаючись із виконавчим листом до державної виконавчої служби примусове виконання якого станом на час його подання не передбачено, стягувач допустив порушення своїх процесуальних прав. Своїми діями допустив безпідставне відкриття виконавчого провадження та застосування заходів примусового виконання рішення суду до боржниці, яка на той час не допустила жодних порушень щодо його виконання та станом на час застосування таких засобів не мала передбаченого законом обов`язку щодо його виконання.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що такі дії стягувача були здійснені у власних інтересах та з метою завдання шкоди боржниці, а також з метою штучного виконання рішення суду, примусовий термін виконання якого ще не настав.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновків про необхідність застосування до стягувача ОСОБА_2 за зловживання процесуальними правами, заходу процесуального примусу (згідно з частиною четвертою статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний їх вживати) у вигляді штрафу в дохід державного бюджету в сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 3028 грн.

На переконання суду штраф у такому розмірі повністю кореспондується з допущеними зловживаннями та має забезпечити спонукання учасника справи до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства у майбутньому.

Окрім того скаржниця просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу скаржницею до суду подано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001563 від 01 квітня 2025 року, копію ордеру на надання правової допомоги № 1146415 від 26 грудня 2025 року, копію договору б/н про надання правової допомоги від 22 грудня 2025 року, копію акту прийому пердачі наданих послуг № 1 від 25 грудня 2025 року (відповідно до якого адвокат Рачковська А.О. передала а ОСОБА_1 отримала послуги на суму 6000 грн.), копію квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 25 грудня 2025 року (відповідно до якої ОСОБА_1 сплатила адвокату Рачковській А.О. 6000 грн. згідно договору про надання правничої допомоги б/н від 22 грудня 2025 року).

Таким чином витрати понесені скаржницею ОСОБА_1 на правову допомогу в розмірі 6000 грн. є підтвердженими.

Ст. 452 ЦПК України передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Оскільки державним виконавцем дії в межах виконавчого провадження № 79855157 було здійснено правомірно та відповідно до вимог Законодавства, права скаржниці ним не порушено, відповідно витрати на правову допомогу не можуть бути стягнуті з ДВС. Крім того такі витрати скаржниця просить суд покаласти на стягувача.

Оскільки саме дії стягувача ОСОБА_2 привели до порушення прав скаржниці, в зв`язку з чим вона повинна була звернутись до адвоката за правовою допомогою та до суду із даною скаргою, то саме він має відшкодовувати понесені скаржницею витрати.

Відповідно суд приходить до висновку про те, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 44, 148, 447-453 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Скаргу скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії старшого державного виконавця ВДВС у м. Сміла Черкаського району Черкаської області Київського МУМЮ України Коваленка А.А. та визнання дій стягувача ОСОБА_2 зловживанням процесуальними правами - задовольнити частково.

Визнати дії стягувача ОСОБА_2 в частині пред`явлення виконавчого листа № 703/1675/23 від 18 грудня 2025 року до виконання без повідомлення органу державної виконавчої служби про наявність ухвали Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2025 року зловживанням процесуальними правами.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в дохід державного бюджету штраф в розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень, стягувач: Державна судова адміністрація, отримувач коштів: ГУК у м.Києві/Печерс.р-н/21081100, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП) Рахунок отримувача UA0026007 Код класифікації доходів бюджету 21081100.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн.

В іншій частині скаргу залишити без задоволення.

Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом.

Ухвала дійсна для пред`явлення до виконання протягом 3 (трьох) місяців з дня набрання нею законної сили.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Головуючий: В.О. Прилуцький