ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року

м. Київ

справа № 751/4083/24

провадження № 61-14964св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гупал Роман Миколайович, на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 липня 2025 року у складі судді Ченцової С. М. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Онищенко О. І., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), у якому просив:

- визнання протиправним та скасувати наказ відповідача від 01 квітня 2022 року № 389/ос у частині призупинення із позивачем дії трудового договору;

- стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року до 24 січня 2024 року у розмірі 2 255 535,75 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 16 жовтня 2020 року між ним та АТ «Укрзалізниця» укладено трудовий договір № 303-2020, відповідно до якого його прийнято на посаду менеджера в АТ «Укрзалізниця» до структурного підрозділу «Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки».

21 січня 2021 року, відповідно до наказу № 140/ос та додаткової угоди до трудового договору, позивача переведено на посаду менеджера - начальника відділу внутрішньої безпеки офісу з безпеки AT «Укрзалізниця» строком до 24 січня 2024 року.

У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року AT «Укрзалізниця» видало наказ № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до якого для працівників апарату управління встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до його скасування, дозволено перебування не на робочому місці протягом періоду простою та зобов`язано приступити до роботи, за можливості, наступного робочого дня після повідомлення про закінчення простою.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В внесено зміни, якими для позивача період простою визначено з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, а також з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року. Із зазначений наказом позивач належним чином ознайомлений не був та дізнався про його існування лише після отримання відповіді АТ «Укрзалізниця» на адвокатський запит 10 квітня 2024 року.

01 квітня 2022 року AT «Укрзалізниця» видало наказ № 389/ос «З особового складу», відповідно до якого у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, спричиненого військовою агресію російської федерації проти України, та запровадженням воєнного стану, було припинено простій і з 01 квітня 2022 року призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у додатку 1 до цього наказу, в тому числі з позивачем.

Позивач стверджував, що з цим наказом також не був належним чином ознайомлений та дізнався про його існування лише з відповіді АТ «Укрзалізниця» на адвокатський запит 10 квітня 2024 року.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 09 січня 2024 року № 77/ос позивача звільнено з посади менеджера - начальника відділу офісу з безпеки відділу внутрішньої безпеки АТ «Укрзалізниця» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Про існування цього наказу позивач також дізнався лише після отримання відповіді на адвокатський запит.

Позивач зазначав, що відповідно до вимог чинного законодавства обов`язковою умовою для призупинення дії трудового договору є одночасна абсолютна неможливість надання роботи роботодавцем та виконання роботи працівником. На його переконання, АТ «Укрзалізниця» мало можливість забезпечити його роботою, у тому числі в дистанційному режимі, а отже, об`єктивних підстав для призупинення дії трудового договору не існувало.

З дня призупинення дії трудового договору до дня звільнення позивач заробітної плати не отримував. На його думку, безпідставне призупинення дії трудового договору є порушенням його трудових прав, фактично становить вимушений прогул, оскільки він був позбавлений можливості працювати з вини роботодавця.

З огляду на викладене позивач вважав наказ від 01 квітня 2022 року № 389/ос у частині призупинення дії трудового договору протиправним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки за своєю правовою природою призупинення дії трудового договору є фактичним відстороненням від роботи без виплати заробітної плати.

У червні 2024 року АТ «Укрзалізниця» подало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись, зокрема, на те, що 19 квітня 2022 року позивачу на особистий номер телефону було направлено повідомлення через месенджер Viber про призупинення дії трудового договору. Крім того, інформація про призупинення дії трудового договору відображалась у розрахункових листках заробітної плати, які щомісячно надсилалися позивачу на повідомлену ним особисту електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з цим відповідач вказував на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, як на самостійну підставу для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Новозаводський районний суд міста Чернігова рішенням від 30 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідач не довів, що на час видання наказу від 01 квітня 2022 року № 389/осіснували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її. Отже, права позивача були порушені та підлягають захисту у заявлений ним спосіб.

Водночас суд зазначив, що відповідно до положень трудового законодавства працівник має право звернутися до суду з вимогою про вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з наданим відповідачем скріншотом із менеджера Viber, позивачу ОСОБА_1 на особистий номер мобільного телефону було направлено повідомлення про призупинення дії трудового договору, тобто позивачу достеменно стало відомо про призупинення дії трудового договору 19 квітня 2022 року.

Неотримання позивачем із квітня 2022 року заробітної плати свідчить про його обізнаність щодо порушення права на оплату праці. При цьому, не отримуючи заробітної плати з квітня 2022 року, позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на поновлення порушеного права, протягом тривалого часу.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення свого права на працю та її оплату у квітні 2022 року, однак звернувся до суду лише 06 травня 2024 року, тобто після спливу строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, не заявивши клопотання про його поновлення та не навівши поважних причин такого пропуску.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Оскаржуваний наказ було видано під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав безперервно та завершився 01 липня 2023 року, що підлягало врахуванню під час обчислення строку звернення до суду.

Разом із тим навіть з урахуванням продовження строку на період дії карантину, позивач, звернувшись до суду 06 травня 2024 року, пропустив строк звернення з цим позовом.

Чернігівський апеляційний суд постановою від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 липня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Про порушення своїх трудових прав, а саме про зупинення дії строкового трудового договору, ОСОБА_1 дізнався 19 квітня 2022 року після отримання повідомлення на особистий номер телефону у месенджері Viber.

Суд апеляційної інстанції критично оцінив доводи апеляційної скарги щодо можливості зміни тексту повідомлення у Viber, недоведеності належності його відправлення відповідальним працівником АТ «Укрзалізниця», а також щодо невідомого походження скріншоту переписки з номером телефону, оскільки судом встановлено, що номер телефону, на який було надіслано повідомлення, збігається з номером телефону, зазначеним позивачем у позовній заяві, а інших доказів неотримання повідомлення позивач не надав.

Посилання позивача на те, що відсутність заробітної плати була пов`язана з перебування у режимі простою, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки відповідно до статті 113 КЗпП України час простою підлягає оплаті не нижче двох третин тарифної ставки (окладу). Тривале неотримання позивачем заробітної плати, на переконання суду, свідчить про те, що позивач повинен був усвідомлювати порушення своїх прав.

З урахуванням положень Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», строк звернення до суду з цим позовом закінчився 01 жовтня 2023 року. Оскільки позивач не навів поважних причин пропуску цього строку, колегія суддів дійшла висновку про пропуск строку звернення до суду.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 через представника Гупала Р. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 липня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 21 березня 2019 року у справі № 568/879/17, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19, від 02 липня 2020 року у справі № 922/2315/19, від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 7, 13 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву скріншоти нібито переписки між позивачем та відповідачем щодо призупинення дії трудового договору не можуть бути взяті судом до уваги як докази, оскільки є неналежними, недопустимими та недостовірними, а також подані з порушенням вимог статті 100 ЦПК України.

Зазначені скріншоти отримані у неналежний процесуальний спосіб, не містять достовірних відомостей про те, що відповідна переписка велася саме між відповідачем та позивачем, а також не підтверджують факту ознайомлення позивача зі змістом відповідного повідомлення.

Долучений до матеріалів справи скріншот нібито повідомлення позивача про призупинення дії трудового договору не містить відомостей про особу або номер телефону відправника, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка направила повідомлення, а також не містить відомостей про номер телефону, на який воно було надіслане, що виключає можливість встановлення факту його отримання саме позивачем.

Крім того, у відзиві на позовну заяву не зазначено про наявність у відповідача чи іншої особи оригіналу електронного доказу, паперова копія якого була долучена до матеріалів справи, що ставить під сумнів твердження про направлення такого повідомлення саме відповідачем або його уповноваженою особою.

Відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що електронний доказ, яким обґрунтовується факт направлення повідомлення про призупинення дії трудового договору, належить саме відповідачу та перебуває у його володінні або володінні інших осіб.

Роздруківка електронного листування не може вважатися електронним документом (копією електронного документа) у розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, адже не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника та не забезпечує захист від внесення змін чи викривлення змісту такого документа.

Суди попередніх інстанцій не дослідили оригінали електронних доказів, а обмежилися лише формальним посиланням на паперові копії таких доказів.

Між позивачем та відповідачем не існувало домовленостей щодо здійснення надсилання повідомлень та інших документів з питань трудових відносин шляхом використання месенджерів або електронної пошти, що також виключає можливість визнання такого способу повідомлення належним.

Перебування позивача у режимі простою фактично позбавляло його можливості без належного повідомлення з боку відповідача дізнатися про видання наказу щодо призупинення дії трудового договору.

Позивач дізнався про порушення своїх трудових прав, пов`язаних із призупиненням дії трудового договору, лише після отримання відповіді АТ «Укрзалізниця» на адвокатський запит 10 квітня 2024 року. За таких обставин строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, не був пропущений, а позовна заява подана в межах строків, установлених чинним законодавством.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 грудня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Новозаводського районного суду міста Чернігова.

16 грудня 2025 року матеріали справи № 751/4083/24 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

16 жовтня 2020 року між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено трудовий договір № 303-2020, відповідно до якого позивача прийнято на посаду менеджера в АТ «Укрзалізниця» до структурного підрозділу «Апарат директора з економічної та інформаційної безпеки» (том 1, а. с. 111-118).

22 січня 2021 року між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до трудового договору від 16 жовтня 2020 року № 303-2020, якою пункти 1.3 та 1.7 трудового договору викладено в новій редакції, згідно з якою позивача переведено на посаду менеджера - начальника відділу внутрішньої безпеки Офісу з безпеки з 22 січня 2021 року, а строк дії трудового договору визначено з 16 жовтня 2020 року до 24 січня 2024 року включно (том 1, а. с. 119).

Наказом відповідача від 21 січня 2021 року № 140/ос ОСОБА_1 переведено на роботу з 22 січня 2021 року до 24 січня 2024 року включно за строковим трудовим договором у зв`язку з обставинами особистого характеру (том 1, а. с. 18).

У зв`язку із введенням воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року AT «Укрзалізниця» видало наказ № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою», відповідно до якого для працівників апарату управління встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до його скасування, дозволено перебування не на робочому місці протягом періоду простою та зобов`язано приступити до роботи, за можливості, наступного робочого дня після повідомлення про закінчення простою(том 1, а. с. 19).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В внесено зміни, якими для позивача визначено період простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, а також з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року (том 1, а. с. 21).

Згідно з розрахунковими листами за час простою у зазначені періоди позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату (том 1, а. с. 23, 26).

01 квітня 2022 року AT «Укрзалізниця» видало наказ № 389/ос «З особового складу», відповідно до якого у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, спричиненого військовою агресію російської федерації проти України, та запровадженням воєнного стану, припинено простій та з 01 квітня 2022 року призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними у додатку 1 до цього наказу, в тому числі з позивачем (том 1, а. с. 22).

19 квітня 2022 року на мобільний номер телефону ОСОБА_1 , зазначений ним у позовній заяві, було направлено повідомлення такого змісту: «Відповідно до наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос з 01 квітня 2022 року з Вами призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин». На вказане повідомлення надійшла відповідь: «Привет. Ок» (том 1, а. с. 101).

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 09 січня 2024 року № 77/ос позивача звільнено з посади менеджера - начальника відділу офісу з безпеки відділу внутрішньої безпеки АТ «Укрзалізниця» на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору (том 1, а. с. 27).

Листом від 24 січня 2024 року АТ «Укрзалізниця» повідомило ОСОБА_1 про звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору, а також про наявність вакантних посад, які передбачають можливість укладання безстрокового трудового договору, і запропонувало з`явитися для отримання трудової книжки або дати згоду на її пересилання. Одночасно позивачу направлено два примірники копії наказу про звільнення (том 1, а. с. 102).

У розрахункових листах заробітної плати за квітень-травень 2022 року зазначено про призупинення дії трудового договору - код «816», а також про відсутність нарахування заробітної плати позивачу (том 1, а. с. 109, 110). Вказані розрахункові листи направлялися відповідачем на електронну адресу позивача.

Згідно з довідкою від 10 червня 2024 року № 279 заробітна плата, яка враховується для розрахунку середньої заробітної плати, за лютий 2022 року становить 50 000,58 грн, середньоденна заробітна плата - 4 166,72 грн, середньомісячна заробітна плата - 87 501,20 грн (том 1, а. с. 122).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з частиною другою статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє до тепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У частинах першій та другій статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом № 2136-ІХ.

У період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці (стаття 7 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) виклав правовий висновок щодо застосування статті 13 Закону № 2136-ІХ та зазначив, що наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач не довів наявності на момент видання наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос обставин, які б виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто існування абсолютної неможливості роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. За таких обставин суди дійшли висновку, що права позивача порушені.

Водночас судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно з наданим відповідачем скріншотом із менеджера Viber на особистий номер мобільного телефону ОСОБА_1 , зазначений ним у позовній заяві, 19 квітня 2022 року було направлено повідомлення про призупинення дії трудового договору. Отже, позивачу достеменно стало відомо про призупинення дії трудового договору саме з цієї дати.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) зробив висновок, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що оскаржуваний наказ було видано під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який тривав безперервно та завершився 01 липня 2023 року, однак навіть з урахуванням продовження строку на період дії карантину, позивач, звернувшись до суду 06 травня 2024 року, пропустив установлений законом строк звернення з цим позовом.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що долучені відповідачем скріншоти переписки у месенджері Viber є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами, є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, вирішуючи питання щодо використання електронних доказів у справі, зазначила таке:

«Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

Аналогічні процесуальні положення закріплені в частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.

Отже, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Суди попередніх інстанцій встановили, що:

повідомлення було направлено на номер мобільного телефону, який збігається з номером, зазначеним позивачем у позовній заяві;

скріншоти містять зміст повідомлення, який безпосередньо стосується призупинення дії трудового договору;

наявна відповідь позивача «Ок», що свідчить про отримання та ознайомлення з повідомленням.

За таких обставин скріншоти обґрунтовано визнані судами належними та допустимими доказами, а твердження касаційної скарги про неможливість ідентифікації відправника або адресата спростовуються матеріалами справи.

Посилання заявника на те, що роздруківка електронного листування не може вважатися доказом через відсутність електронного підпису, є помилковим.

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» не виключає можливості використання електронних доказів, які не є електронними документами у розумінні цього Закону, без кваліфікованого електронного підпису, якщо такі докази у сукупності з іншими матеріалами справи дають змогу встановити відповідні обставини.

Скріншоти у цій справі не використовувалися як самостійний електронний доказ, а були оцінені судами разом з іншими доказами, зокрема: розрахунковими листами заробітної плати із зазначенням про призупинення дії трудового договору; тривалою відсутністю нарахування заробітної плати; поведінкою самого позивача, який протягом тривалого часу не вчиняв жодних дій щодо захисту своїх прав.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 7, 13 Закону № 2136-ІХ, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Частина друга статті 7 Закону № 2136-ІХ, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, відповідно до якої у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником, була запроваджена Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Отже, зазначена норма не діяла на момент видання відповідачем оскаржуваного наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос та направлення позивачу повідомлення про призупинення дії трудового договору 19 квітня 2022 року, у зв`язку з чим не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, у тому числі у взаємозв`язку зі статтею 13 Закону № 2136-ІХ.

За таких обставин відсутні підстави для формування правового висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у цій справі, а наведені доводи касаційної скарги є безпідставними.

Посилання заявника на відсутність домовленості між сторонами щодо використання месенджерів для службового листування не мають правового значення, оскільки чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не встановлювало спеціальної форми або виключного способу повідомлення працівника про призупинення дії трудового договору. За таких умов визначальним є фактичне доведення відповідної інформації до відома працівника.

Обмін повідомленнями через месенджер, зокрема Viber, сам собою не може оцінюватися ізольовано, однак у сукупності з іншими доказами та встановленими судами обставинами є належним і допустимим доказом повідомлення працівника за умови можливості ідентифікації адресата, змісту повідомлення, а також дати його надсилання та отримання.

Судами встановлено, що позивач був обізнаний про призупинення дії трудового договору, що підтверджується не лише перепискою у месенджері, а й відображенням відповідної інформації у розрахункових листах заробітної плати, які надсилалися позивачу, а також тривалою невиплатою заробітної плати з моменту призупинення дії трудового договору. Такі обставини об`єктивно свідчать про обізнаність позивача щодо правового стану трудових відносин, незалежно від формального отримання копії відповідного наказу.

За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що обраний роботодавцем спосіб повідомлення досяг своєї мети, оскільки позивач був поінформований про призупинення дії трудового договору, а доводи про неналежність повідомлення ґрунтуються на формальному тлумаченні вимог закону та не спростовують установлених судами фактичних обставин.

Посилання заявника на те, що він дізнався про порушення своїх прав лише після отримання відповіді на адвокатський запит 10 квітня 2024 року, обґрунтовано відхилені судами як такі, що спростовуються наявними у справі доказами.

Верховний Суд погоджується з тим, що факт отримання відповіді на адвокатський запит не змінює моменту, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач розпочав активні дії щодо реалізації свого права на судовий захист, та не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Встановлення процесуальних строків законом має на меті дисциплінування учасників цивільного судочинства та забезпечення своєчасного виконання ними процесуальних дій. Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності у спірних правовідносинах та стабільності таких відносин після спливу визначеного строку.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Позивач як особа, заінтересована у поданні позову, повинен був вчиняти всі залежні від нього дії та використовувати надані законодавством засоби для своєчасного захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20 роз`яснила, що поважність причин пропуску строку звернення до суду оцінюється з урахуванням змісту конкретних обставин, їх юридичної природи, тривалості пропущеного строку, поведінки особи протягом цього часу, а також наявності причинного зв`язку між такими обставинами та неможливістю своєчасного звернення до суду.

При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами.

Оскільки жодних належних і допустимих доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано, а судами таких обставин не встановлено, підстав для його поновлення не вбачається.

Отже, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статті 233 КЗпП України та дійшли обґрунтованого висновку, що перебіг строку звернення до суду почався у квітні 2022 року. Водночас навіть з урахуванням продовження строків на період дії карантину позивач звернувся до суду 06 травня 2024 року, тобто з пропуском установленого законом строку, при цьому поважних причин його пропуску не навів та належними доказами не підтвердив.

Доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гупал Роман Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 липня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко