Справа № 279/7624/25
Провадження № 4-с/279/1/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2026 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши в приміщенні суду в м.Коростені справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця,

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернувся зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, зазначивши, що він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю, має право на отримання житла. З метою включення його, як учасника бойових дій у перелік осіб, що претендують на першочергове поліпшення житлових умов (квартирний облік), він звернувся до управління Центру надання адміністративних послуг Коростишівської міської ради з відповідними документами. Під час перевірки відомостей про наявність чи відсутність у нього зареєстрованого житла у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було повідомлено, що постановка його на квартирний облік буде неможливою, у зв`язку з наявними зареєстрованими обтяженнями у вигляді арешту нерухомого майна. Так, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2025 року № 448911545, наявні записи про реєстрацію обтяжень у вигляді арешту нерухомого майна: № 1363400 від 19 червня 2013 року у вигляді арешту на все нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростишівського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року у межах виконавчого провадження № 38489190, стягувач - ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»; № 1363590 від 19 червня 2013 року у вигляді арешту на все нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростишівського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року у межах виконавчого провадження № 38489546, стягувач - ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».

Звернувшись до державного виконавця йому було надано інформацію, що виконавчі провадження відкриті на підставі виконавчого листа № 2-257/2011 від 11 березня 2013 року, виданого Коростенським міськрайонним судом Житомирської області про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та з нього, ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» у розмірі 70949,45 грн. та суми судового збору у розмірі 585,97 грн.. Державний виконавець через доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень надав йому копію рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-257/2011, яким стягнуто цю заборгованість у тому числі і з нього. За змістом вказаного рішення він виступав, як поручитель у кредитному зобов`язанні ОСОБА_2 і через наявну у нього заборгованість він поніс солідарну відповідальність. Про вказане рішення суду він нічого не знав і про дану заборгованість теж, оскільки будь-яких сповіщень про наявність заборгованості, вимог кредитора чи повідомлень виконавця не отримував. Оскільки, вказана справа розглянута вже 13 років тому, законної можливості її переглянути чи оскаржити рішення не має. З метою встановлення можливості зняти арешти з нерухомого майна звернувся до Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області з відповідним зверненням.

У відповідь листом від 06 листопада 2025 року № 81738/20.3-20/25 йому було повідомлено наступну інформацію: 14.06.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП № 38489190; 30.09.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно відповідей з реєстраційних установ у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення. На виконання до відділу надійшов повторно виконавчий лист №2-257/2011 від 11.03.2013 Коростенського міськрайонного суду Житомирської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боргу в сумі 70949,45 грн., який надійшов на виконання 26.02.2014. АСВП № 42273854. 27.02.2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26.10.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення.

Стосовно арешту коштів державний виконавець повідомив, що відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» у випадку повернення стягувачу виконавчого документа заходи забезпечення, зокрема арешти не скасовуються, у такому випадку скасування арешту можливо лише у випадку скасування таких заходів судовим рішенням. Водночас, державним виконавцем було повідомлено, що вказаний виконавчий документ не був пред`явлений до виконання повторно.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стягувач - ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» перебуває у стані припинення. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2018 року у справі № 2-257/2011 замінено стягувана ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» у виконавчих провадженнях з виконання рішення Коростенського міськрайонного суду від 25 грудня 2012 року у справі № 2-257/2011 на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» за правом грошової вимоги до ОСОБА_2 у межах виконавчого провадження № 51682856, відкритого Коростенським відділом державної виконавчої служби з метою стягнення боргу саме з нього. За правом грошової вимоги до нього сторону виконавчого провадження не замінено. Факт відсутності відкритого виконавчого провадження № 38489190 та № 42273854 підтверджується інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень.

Таким чином, жодного відкритого виконавчого провадження, у якому стягувачем виступає ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» чи ТОВ «ФК«Кредит-Капітал» відносно нього немає.

Оскільки, виконавчий документ було повторно повернуто державним виконавцем стягувачу 26 жовтня 2016 року - останній мав можливість пред`явити його у встановлені законом строки для продовження виконання. В даний час виконавчий лист № 2-257/2011 від 11 березня 2013 року, виданий Коростенським міськрайонним судом Житомирської області відносно нього із жовтня 2016 року повторно до виконання не пред`явлений; стягувач або його правонаступник не ініціював продовження виконавчих дій щодо нього; стягувач ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» перебуває у стані припинення як юридична особа з 12 січня 2016 року, а заява ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про заміну стягувача задоволена тільки відносно вимог до ОСОБА_2 ; визначений законом строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-257/2011 від 11 березня 2013 року сплив у 2019 році і питання про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа щодо нього не вирішувалось.

Вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на його нерухоме майно та завершення виконавчого провадження і спливу для стягувача визначеного ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є у сукупності невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, щодо не зняття арешту з майна, що належить ОСОБА_1 , як заходу примусового виконання виконавчого листа № 2- 257/2011 від 11 березня 2013 року, виданого Коростенським міськрайонним судом Житомирської області, у межах виконавчих проваджень № 38489190 та № 38489546 та зобов`язати державного виконавця зняти арешти рухомого та нерухомого майна що належить ОСОБА_1 , як заходу примусового виконання виконавчого листа № 2- 257/2011 від 11 березня 2013 року, виданого Коростенським міськрайонним судом Житомирської області, у межах виконавчих проваджень № 38489190 та № 38489546.

Скаржник заяву підтримав, просив задовольнити.

Стягувач ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» повідомлявся про день та час розгляду скарги належним чином, причина неявки невідома, заяв, клопотань, заперечень не подав.

Представник Коростишівського відділу ДВС в заяві до суду клопотав про розгляд справи за його відсутності. Подав додаткові письмові пояснення, в задоволенні скарги просив відмовити, оскільки згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (спецрозділ) на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження АСВП 38489190 з виконання виконавчого листа №2-257/2011 від 11.03.2013 Коростенського міськрайонного суду Житомирської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боргу в сумі 70949,45 грн., який надійшов на виконання 14.06.2013. 14.06.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 30.09.2013 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно відповідей з реєстраційних установ у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення. На виконання до відділу надійшов повторно виконавчий лист №2-257/2011 від 11.03.2013 Коростенського міськрайонного суду Житомирської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боргу в сумі 70949,45 грн., який надійшов на виконання 26.02.2014, АСВП42273854.

27.02.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26.10.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у боржника відсутнє майно, наяке може бути звернено стягнення.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 48 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти нарахунках боржника у банках та інших фінансових установах. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту. Пунктом 1 частиничетвертої статті 59 Закону передбачена підстава для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: арешт з майна (коштів) може бути знятий після отримання виконавцемдокументального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Крім того, пунктом другим частини четвертої статті 59 Закону передбачена така підстава для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини -надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. При цьому, частина п`ята статті 59 Закону передбачає, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Крім того, що відповідно до пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що постанова про зняття арешту з майна боржника, постанова про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, постанова про зняття майна з розшуку або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження, за заявою боржника у разі, якщо: судом скасовано заходи забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням; при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена); після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає); арешт з майна боржника або інші заходи примусового виконання рішення скасовані судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, державному виконавцю відповідно до норм законодавства не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Спори щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення врегульовано Розділом VII Цивільного процесуального кодексу України та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на виконанні у Коростишівському відділі ДВС перебувало виконавче провадження АСВП 38489190 з виконання виконавчого листа №2-257/2011 від 11.03.2013 Коростенського міськрайонного суду Житомирської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боргу в сумі 70949,45 грн., який надійшов на виконання 14.06.2013.

14.06.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 30.09.2013 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», згідно відповідей з реєстраційних установ у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернене стягнення.

На виконання до відділу надійшов повторно виконавчий лист №2-257/2011 від 11.03.2013 Коростенського міськрайонного суду Житомирської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боргу в сумі 70949,45 грн., який надійшов на виконання 26.02.2014 АСВП 42273854.

27.02.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 26.10.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 жовтня 2025 року № 448911545, наявні записи про реєстрацію обтяжень у вигляді арешту нерухомого майна: № 1363400 від 19 червня 2013 року у вигляді арешту на все нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростишівського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року у межах виконавчого провадження № 38489190, стягувач - ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ»; № 1363590 від 19 червня 2013 року у вигляді арешту на все нерухоме майно на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коростишівського районного управління юстиції від 14 червня 2013 року у межах виконавчого провадження № 38489546, стягувач - ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ».

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій, тобто від 02.06.2016 № 1404-VІІІ зі змінами та доповненнями, далі за текстом Закон № 1404-VІІІ), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Для забезпечення реального виконання рішення, за правилами ст. 56 Закону № 1404-VІІІ, застосовується арешт майна (коштів) боржника. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Окрім того, у відповідності до п. 2 ч. 4 ст. 59 вищезазначеного Закону, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Згідно із ч. 5 ст. 59 вказаного Закону у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Згідно із приписами п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У п. 3 ст. 37 вказаного Закону зазначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. На повернення виконавчого документа з інших підстав ця вимога не поширюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 37 Закону № 1404-VIII, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Суд враховує, що державним виконавцем 27.06.2019 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно ж до приписів ст.39 зазначеного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. Водночас, повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не є підставою для закінчення виконавчого провадження, згідно з приписами ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд зауважує, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, що не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21, від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, від 04 листопада 2022 у справі № 686/6010/14-ц, , від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20.

Отже, державний виконавець діяв правомірно не вирішуючи питання щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника, при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 № 1404-VIII із змінами і доповненнями), виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Поміж тим, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності заборгованості ОСОБА_1 за договором поруки, що свідчить про відстуність будь-яких претензій у стягувача до боржника, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном та не відповідає загальним засадам цивільного судочинства.

При цьому, у матеріалах справи відсутня інформація, що державним виконавцем в рамках виконавчого провадження, у якому накладений арешт на майно боржника, вирішувалося питання про стягнення виконавчого збору відповідно до закону.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з викладеного вище, за наявності арешту (обтяження) накладених на майно, порушується право заявника на мирне володіння та розпорядження майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право заявника підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб - шляхом скасування арешту майна.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник також просить визнати бездіяльність посадових осіб відділу ДВС неправомірною.

Відповідно до ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим, при розгляді скарги судом встановлено, що в даному випадку державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника, а відтак відсутні підстави для визнання протиправними дій посадових осіб щодо відмови у знятті арешту накладеного на майно боржника ОСОБА_1 ..

Як роз`яснено у п.18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2012 року №5 «Про внесення змін до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Прецендента практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Цей принцип, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73).

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

З огляду на вищевикладене скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1,18,258-261,353,447,449,450 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця Коростишівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешти рухомого та нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , як заходу примусового виконання виконавчого листа № 2- 257/2011 від 11 березня 2013 року, виданого Коростенським міськрайонним судом Житомирської області, у межах виконавчих проваджень № 38489190 та № 38489546.

У задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Невмержицька О.А.