Справа № 953/157/26
УХВАЛА

"12" січня 2026 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді- Лисиченко С.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Бородіної Є.А. звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохає: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму основного боргу, в розмірі, еквівалентному 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США на день прийняття судового рішення; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні нарахування в розмірі на день винесення судового рішення, які станом на дату подання позову складають 128 229,31 грн. (сто двадцять вісім тисяч двісті двадцять дев`ять гривень 31 копійка); стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних, в розмірі на день винесення судового рішення, які станом на дату подання позову складають 35 797,20 грн. (тридцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 20 копійок); стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 судові витрати, враховуючи судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначає, що 15 січня 2024 року, між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі Відповідач, Покупець), та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (далі Продавець), було укладено Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м. (далі - Квартира), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Богданович А.О. за реєстровим номером 26 (далі Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність і оплатити відповідно умов цього Договору Квартиру. Відповідно до п. 2.1. Договору, продаж Квартири вчинено за суму еквівалентну 38000,00 (тридцять вісім тисяч) доларів США, які Покупець зобов`язується сплатити Продавцю наступним чином: - еквівалент 23000,00 (двадцять три тисячі) доларів США Покупець сплатив Продавцю ще до підписання Договору, а решту суми зобов`язується сплатити частинами (з розстроченням) в такому порядку та строки: - не пізніше 15 лютого 2024 року еквівалент 3000,00 (три тисячі) доларів США; - не пізніше 15 березня 2024 року еквівалент 3000,00 (три тисячі) доларів США; - не пізніше 15 квітня 2024 року еквівалент 3000,00 (три тисячі) доларів США; - не пізніше 15 травня 2024 року еквівалент 3000,00 (три тисячі) доларів США; - не пізніше 15 червня 2024 року еквівалент 3000,00 (три тисячі) доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, спадкоємцем ОСОБА_3 , за законом, є його дочка, ОСОБА_4 .

Позивачка вказує, що на день складання даної позовної заяви, відповідачкою не виконані зобов`язання, щодо сплати заборгованості, за період з лютого 2024 року по червень 2024 року, в загальнім розмірі еквівалентному 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, відповідно п. 2.1. Договору.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2026 справа розподілена судді Лисиченко С.М.

Разом із позовом ОСОБА_1 подала заяву про вжиття заходів забезпечення за позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 шляхом заборони відчуження належного ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме: квартира 3-кімнатна, загальною площею: 49.2 кв.м., житловою площею: 31.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Дата державної реєстрації: 15.01.2024

Підставою забезпечення позову зазначає обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або його інтересів, за захистом яких він звернувся до суду. Метою забезпечення позову позивач зазначає вжиття судом заходів щодо охорони його матеріально- правових інтересів від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, з тим, щоб забезпечити йому реальне та ефективне виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 09.01.2026 справа розподілена судді Лисиченко С.М.

Суд, вивчивши заяву та додані до нього документи приходить до таких висновків.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).

Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».

Предметом даного позову є вимога позивачки про стягнення з відповідачки на її користь грошових коштів - основного боргу, в розмірі, еквівалентному 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США, інфляційних нарахувань та 3% річних.

Метою забезпечення позову, позивачка зазначає вжиття судом заходів щодо охорони її матеріальних інтересів від можливих недобросовісних дій відповідача щодо відчуження належного їй на праві власності майна, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом позовних вимог

Згідно даних Витягу з Державного реєстру речових прав №361931349 від 15.01.2024, відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить нерухоме майно: квартира 3-кімнатна, загальною площею: 49.2 кв.м., житловою площею: 31.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст.81 ЦПК України)

Верховний Суд у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

З огляду на зазначене, те, що між сторонами виник майновий спір щодо стягнення грошових коштів у сумі еквівалентній 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) доларів США основного боргу та враховуючи існування ризику відчуження відповідачкою належного їй нерухомого майна, суд доходить висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження такого майна, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення боргу у разі задоволення судом позовних вимог.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідачки, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивачки додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Керуючись ст. 149-153, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вжити заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, шляхом заборони відчуження належного ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме: квартири 3-кімнатної, загальною площею: 49.2 кв.м., житловою площею: 31.8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, дата державної реєстрації: 15.01.2024.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Строк пред`явлення ухвали до виконання протягом трьох років.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо ухвалу залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дані стягувача: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ;

Дані боржника: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя - С.М. Лисиченко