ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 січня 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 741/1749/24

Головуючий у першій інстанції Киреєв О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/402/26

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області у складі судді Киреєва О.В. від 30 жовтня 2025 року, місце постановлення ухвали - м. Носівка, про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Носівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 47 від 16.07.2021 року. Також позивач ставила питання про розподіл судових витрат у справі.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 року було відкрито позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с.23).

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 14.10.2024 року, за письмовою заявою відповідача від 07.10.2024 року (а.с.34), сторонам даного спору було надано строк для примирення - шість місяців, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі №741/1749/24, було зупинено.

В подальшому, 11.09.2025 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла заява від ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що відповідач з 08.12.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України та не має можливості приймати участь у судовому розгляді даної справи. До даної заяви відповідачем було додано копії довідок форми 5, а саме, довідку № 1108 від 19.12.2024 року військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , а також довідку № 2006 від 28.07.2025 року військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 (а.с.61,62).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 28.10.2025 року № 2456/29244 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України (а.с.72), солдат ОСОБА_2 дійсно в період з 01.03.2025 року по 23.10.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією проти України, перебуваючи в Покровській, Криворізькій територіальній громаді Покровського району Донецької області, Миколаївській територіальній громаді Сумського району Сумської області.

Оскаржуваною ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України. Судом зобов`язано відповідача ОСОБА_2 повідомити суд про припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, протягом 10 днів з дня звільнення зі служби.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року, і направити справу №741/1749/24 для продовження розгляду до суду першої інстанції. За доводами апелянта, судові засідання у даній цивільній справі були призначені судом відповідно, на 01.10.20254 року, 14.10.2024 року, 17.06.2025 року, 09.10.2025 року, 30.10.2025 року. Доводи апеляційної скарги вказують, що сторонам спору судом було надано максимальний строк для примирення, із зупиненням провадження у справі, але позивач ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу. Апелянт стверджує про порушення судом першої інстанції строків розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, встановлених статтею 275 ЦПК України, і на цій підставі, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена судом із порушенням статті 275 ЦПК України, оскільки її судом постановлено після спливу строків розгляду справи. За доводами апелянта, суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву відповідача від 07.10.2024 року про розгляд справи без його участі, в якій відповідач не визнаючи позовні вимоги, просив суд надати строк для примирення. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що ухвалюючи судове рішення про зупинення провадження у справі про розірвання шлюбу на невизначений строк, суд першої інстанції допустив необґрунтоване та непропорційне втручання держави у здійснення позивачем свого права на повагу до її приватного і сімейного життя, гарантованого їй статтею 8 Конвенції. Доводи апеляційної скарги зазначають, що зупинивши розгляд справи, суд першої інстанції фактично позбавив позивача ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на припинення шлюбних відносин, а відтак на самостійне визначення власного сімейного статусу, створення нових сімейних зв`язків, планування особистого життя та відновлення приватної автономії. Апелянт стверджує, що таке втручання не відповідає критеріям законності, необхідності та пропорційності, визначеним у практиці Європейського Суду з прав людини. За доводами апелянта, строки розгляду справи, встановлені ЦПК України, для спрощеного позовного провадження (ст. 275 ЦПК України), вже були істотно порушені, що само по собі свідчить про невиконання державою зобов`язань щодо розгляду справи у розумний строк. Доводи апеляційної скарги вказують, що зупинення провадження у справі без чіткого визначення строків його поновлення, є свідченням порушення статті 6 Конвенції, в частині обов`язкового розгляду справи протягом розумного строку, встановленого законом. Апелянт зазначає, що спеціальний закон - Сімейний кодекс України, який визначає основні засади шлюбу, не ставить розгляд справи у залежність від присутності відповідача або його активної участі, достатнім є встановлення та підтвердження того факту, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам одного із подружжя. Доводи апеляційної скарги стверджують, що виходячи із норм сімейного законодавства, відсутність відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Згідно приписів ч.2 статті 369 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони даного спору належним чином повідомлені про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно матеріалів справи, у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Носівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 47 від 16.07.2021 року. Також позивач ставила питання про розподіл судових витрат у справі.

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 03.09.2024 року було відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а.с.23).

Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 14.10.2024 року, за письмовою заявою відповідача від 07.10.2024 року (а.с.34), сторонам даного спору було надано строк для примирення - шість місяців, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі №741/1749/24, було зупинено.

В подальшому, 11.09.2025 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла заява від ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що відповідач з 08.12.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України та не має можливості приймати участь у судовому розгляді даної справи. До даної заяви відповідачем було додано копії довідок форми 5, а саме, довідку № 1108 від 19.12.2024 року військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , а також довідку № 2006 від 28.07.2025 року військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 (а.с.61,62).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 28.10.2025 року № 2456/29244 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України (а.с.72), солдат ОСОБА_2 дійсно в період з 01.03.2025 року по 23.10.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією проти України, перебуваючи в Покровській, Криворізькій територіальній громаді Покровського району Донецької області, Миколаївській територіальній громаді Сумського району Сумської області.

Оскаржуваною ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року, зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

Ухвала Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка приймає участь у виконанні бойових завдань, а також особисто, у період з 01.03.2025 року по 23.10.2025 року, ОСОБА_2 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією проти України, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 28.10.2025 року № 2456/29244. Із посиланням на положення п.2 ч.1 статті 251, статті 253 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що за вказаних вище обставин, провадження у даній справі підлягає зупиненню, до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваної апелянтом ухвали суду першої інстанції від 30.10.2025 року про зупинення провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на підставі п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2, ч.5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення даної норми права ґрунтуються на приписах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та Законами України.

Згідно з п.1 ч.1 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства в Україні є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У зв`язку з військовою агресією проти України, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року №64/2022 в Україні запроваджено воєнний стан з 05.30 24.02.2022 року, який продовжено відповідними Указами Президента України і який діє до цього часу.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 року у справі № 754/947/22, провадження № 14-74цс25, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої судової практики Верховного Суду у справах 756/3462/20, 557/1226/23, 904/4027/22, 852/2а-1/24, та вказала наступне: ... IV. Щодо зупинення провадження та права особи на участь у розгляді своєї справи. 67. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України). 68. Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі. 69. Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. 70. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства. 71. Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані. 72. У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України. 73. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 74. Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та у пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). 75. Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. 76. Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд. 77. Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду зазначає таке. Як уже зазначалося вище, Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України. 78. Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон № 1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації. 79. З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них. 80. Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту. 81. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм. 82. Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі. … 117. Отже, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого: 1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»; 2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі; 3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.

Як вбачається із матеріалів справи, 11.09.2025 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла заява від ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що відповідач з 08.12.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України та не має можливості приймати участь у судовому розгляді даної справи. До даної заяви відповідачем було додано копії довідок форми 5, а саме, довідку № 1108 від 19.12.2024 року військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , а також довідку № 2006 від 28.07.2025 року військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 (а.с.61,62).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 28.10.2025 року № 2456/29244 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України (а.с.72), солдат ОСОБА_2 дійсно в період з 01.03.2025 року по 23.10.2025 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією проти України, перебуваючи в Покровській, Криворізькій територіальній громаді Покровського району Донецької області, Миколаївській територіальній громаді Сумського району Сумської області.

Відповідно до ч.1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1, ч.2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до приписів ч.1 статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно положень ч.1, ч.5 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, із наданих відповідачем доказів вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 року у справі № 754/947/22, провадження № 14-74цс25, в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: … 94. Для тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України маємо застосовувати телеологічне (цільове) тлумачення. Тобто визначити, якою була мета законодавця у запровадженні цього припису. 95. Є зрозумілим, що мета законодавця у формулюванні такої конструкції була в тому, щоб гарантувати недоторканність прав тих осіб, які у запроваджений в Україні воєнний стан виконують конституційний обов`язок, пов`язаний із захистом Батьківщини від ворога, - військовослужбовців. 96. За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 97. Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. 98. За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі. 99. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу. 100. Отже, під час застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства. 101. Принципи змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства (статті 12, 13 ЦПК України) надають учасникам справи право вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами. 102. Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності. 103. Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. 104. За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі. 105. Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву відповідача від 07.10.2024 року про розгляд справи за його відсутності, в якій відповідач не визнаючи позовні вимоги, просив відкласти слухання справи та надати подружжю строк для примирення, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 30.10.2025 року. Оскільки у даній заяві відповідач просить суд першої інстанції розглянути за його відсутності питання щодо надання сторонам даного спору строку для примирення подружжя, а не розглянути справу по суті за відсутності відповідача.

В подальшому, 11.09.2025 року до Носівського районного суду Чернігівської області надійшла заява від ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній справі, у зв`язку з тим, що відповідач з 08.12.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України та не має можливості приймати участь у судовому розгляді даної справи. До даної заяви відповідачем було додано копії довідок форми 5, а саме, довідку № 1108 від 19.12.2024 року військової частини НОМЕР_1 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , а також довідку № 2006 від 28.07.2025 року військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої, солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації в військовій частині НОМЕР_2 (а.с.61,62). Наведене підтверджує бажання (наміри) відповідача, як військовослужбовця вирішити питання про зупинення провадження у справі, а не про здійснення розгляду справи по суті пред`явленого позову без його участі.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує про порушення судом першої інстанції строків розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, встановлених статтею 275 ЦПК України, і тому оскаржувана ухвала суду першої інстанції, на думку апелянта, постановлена судом із порушенням статті 275 ЦПК України, оскільки її судом постановлено після спливу строків розгляду справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що спеціальний закон - Сімейний кодекс України, який визначає основні засади шлюбу, не ставить розгляд справи у залежність від присутності відповідача або його активної участі, достатнім є встановлення та підтвердження того факту, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам одного із подружжя. Доводи апеляційної скарги вказують, що виходячи із норм сімейного законодавства, відсутність відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Розумність строків розгляду справи, згідно статті 2 ЦПК України, належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства і є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на розгляд справи упродовж розумного строку, закріплене в п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати, як право на доступ до правосуддя.

Водночас, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України, рішення від 28 травня 1985 року у справі Ашінгдейн проти Великої Британії, рішення від 30 травня 2013 року у справі Наталія Михайленко проти України).

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються і передбачають усталений порядок їх застосування. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але і щодо національних судів (п.47 рішення Європейського Суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі Дія 97 проти України, заява №19164/04).

Тобто, принцип правової визначеності передбачає зрозумілість, прогнозованість та усталений порядок застосування процесуальних норм.

В даному випадку, норми процесуального права, зокрема, п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України, які покладають на суд безумовний обов`язок зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, є чіткими та прогнозованими в частині того, що вони встановлюють неможливість вирішення спору у відношенні сторони спору, яка перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Розгляд справи у відношенні сторони, яка перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, в період дії воєнного стану, із порушенням приписів процесуального закону та за підстав, які не видаються переконливими, буде порушувати законні права та інтереси такої сторони і суперечити принципу юридичної визначеності (рішення Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі Пономарьов проти України; п.53 рішення Європейського Суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі Устименко проти України).

Приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентують справедливий судовий розгляд щодо всіх учасників спору.

Приймаючи до уваги наведене вище, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що при постановленні оскаржуваної ухвали від 30.10.2025 року судом першої інстанції було допущено порушення норм права, які регулюють дані правовідносини, не можуть бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції від 03.10.2025 року, оскільки вказані доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Виходячи із вищевказаного, приймаючи до уваги документально підтверджений факт проходження відповідачем військової служби в період дії воєнного стану, який є об`єктивною обставиною, що перешкоджає участі ОСОБА_2 у розгляді даної справи, а також клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі у зв`язку з тим, що відповідач з 08.12.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України та не має можливості приймати участь у судовому розгляді даної справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 . Оскільки висновок ухвали суду першої інстанції від 30.10.2025 року про наявність правових підстав для зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, на підставі п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України, до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України, узгоджується із нормами Закону, які регламентують дані правовідносини та документально підтвердженими обставинами, які встановлені судом, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та не суперечить принципу юридичної визначеності.

Враховуючи, що з 24.02.2022 року в Україні введено правовий режим воєнного стану, внаслідок чого Збройні Сили України, як цілісна структура були переведені на організацію і штати воєнного часу, а також беручи до уваги факт проходження відповідачем військової служби в період дії воєнного стану, який є об`єктивною обставиною, що перешкоджає його участі в розгляді справи, і відсутність беззастережної волі відповідача щодо продовження розгляду справи, апеляційний суд вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції від 30.10.2025 року такою, що відповідає вимогам п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , та залишення без змін ухвали Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2025 року.

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 12.01.2026 року.

Головуючий: Судді: