справа № 492/1141/24
Провадження № 4с/492/2/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Череватої В.І.,

за участю секретаря судового засідання Гамурар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Арцизі скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, -

Представник скаржниці адвокат Кочуров А.О.,

Представник ОСОБА_2 адвокат Воронцова Я.В.

ВСТАНОВИВ:

Скаржниця ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кочурова А.О. звернулася до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії начальника Чечельницького відділу державної виконавчої служба у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бунича Вадима Петровича при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року у виконавчому провадженні АСВП 78995280 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 неправомірними; скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року у виконавчому провадженні АСВП 78995280 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ; зобов`язати Чечельницький відділ державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції () здійснити повторний розрахунок (перерахунок) заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні АСВП 78995280 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , без врахування платежів, що не мають відповідного призначення «аліменти»; стягнути з Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн.

Скаргу обґрунтовано тим, що судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 28.08.2024 року у справі № 492/1141/24, виданого 30.08.2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 20 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Начальником Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції Буничем В.П. 02.09.2025 року відкрито виконавче провадження АСВП № 78995280. 16.10.2025 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Розмір заборгованості боржника ОСОБА_2 станом на 01.10.2025 року складає 131 762,58 грн. 18 грудня 2025 року в розділі «інші документи» АСВП з`явився розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року, складений начальником Чечельницького відділу ДВС Буничем В.П., в якому боржнику ОСОБА_2 визначена заборгованість зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року у розмірі 32 607,93 грн. Стягувачка ОСОБА_1 визнає сплаченими аліменти суми платежів, які були здійснені боржником 23.09.2025 року у розмірі 2 211,06 грн., 23.09.2025 року у розмірі 7 135,68 грн.; 30.10.2025 року у розмірі 5 527,64 грн., 15.11.2025 року у розмірі 6 030,15 грн., всього 20 904,53 грн. При цьому за період з 01.04.2025 року по 28.11.2025 року на рахунок стягувачки ОСОБА_1 не надходили суми аліментів від роботодавця боржника. Підтвердженою є лише сума у березні 2025 року в розмірі 5 366,10 грн. Таким чином, за переконанням стягувачки, розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року боржника ОСОБА_2 повинен складати суму у розмірі 117 914,05 грн. При цьому, всі інші платежі здійсненні боржником без зазначення відповідного призначення у відповідній графі платіжної інструкції банку «аліменти» не є такими платежами, і не можуть враховуватися під час здійснення відповідного розрахунку державним виконавцем. Відтак, скаржник вважає, що начальник Чечельницького відділу ДВС Бунич В.П. допустив неправомірні дії під час виконання судового рішення, здійснивши розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року, в якому врахував платежі, які не були сумою аліментів в межах здійснення виконавчого провадження, тому такі дії органу примусового виконання рішення підлягають визнанню неправомірними, скасуванню розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 28.11.2025 року, зобов`язання Чечельницького відділу ДВС здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, без врахування платежів, що не мають відповідного призначення «аліменти». Факт здійснення боржником грошових переказів на користь стягувача без конкретизації їх призначення як аліментів не може автоматично вважатися сплатою аліментних зобов`язань, навіть за відсутності інших боргових зобов`язані між сторонами. За таких обставин, на думку скаржниці, дії державного виконавця під час здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 28.11.2025 року боржнику ОСОБА_2 , в якому зараховані суми платежів, що не мали відповідного призначення «аліменти», є неправомірними, що зумовило звернення до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 26 грудня 2025 року, прийнято скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, до розгляду та витребувано з Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції для дослідження копію матеріалів виконавчого провадження АСВП № 78995280 з примусового виконання судового наказу № 492/1141/24 від 27.08.2024 року, виданого Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник скаржниці - адвокат Кочуров А.О. скаргу підтримав та просив суд скаргу задовольнити у повному обсязі, зазначив, що документи про понесення витрат скаржника на правничу допомогу будуть складені додатково та подані у строки, визначені процесуальним законодавством.

Представник ОСОБА_2 адвокат Воронцова Я.В. в судовому засіданні скаргу не визнала та просила суд у задоволенні скарги відмовити, з підстав, зазначених в запереченнях на скаргу, посилаючись на те, що 11.06.2021 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. У даному шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . В серпні 2024 р. між подружжям відбулася сварка, після якої було прийняте рішення жити окремо. 20.08.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Арцизького районного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання їх малолітнього сина. 27.08.2024 р. видано судовий наказ. 02.10.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про примусове виконання вказаного судового наказу. На підставі даної заяви було відкрито виконавче провадження № 76272773. 26.11.2024 р. ОСОБА_1 звернулась до Арцизького районного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Однак в грудні 2024 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 примирились, почали знову проживати разом, вести спільний побут, разом виховувати сина. 16.12.2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кочурова А.О. звернулась до суду із заявою про залишення її позову про розірвання шлюбу без розгляду, у зв`язку з примиренням сторін, ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 19 грудня 2024 року вказаний позов було залишено без розгляду. 28.02.2025 р. ОСОБА_1 звернулась до Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про повернення без виконання виконавчого документа у справі № 492/1141/24 від 30.08.2024 р. За весь час перебування вказаного виконавчого документа на виконанні, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 75 857,12 грн. Окрім цього, розуміючи свій обов`язок з утримання сина, ОСОБА_2 за період з серпня 2024 р. (припинення спільного проживання) по грудень 2024 р. (примирення подружжя) було перераховано безпосередньо на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 27 557,57 грн. ОСОБА_2 з 17 березня 2023 р. та до жовтня 2025 р. перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_3 Національної гвардії України. У період з 18.11.2023 р. по 07.02.2024 р., з 01.05.2024 р. по 31.05.2024 р., з 01.07.2024 р. по 30.11.2024 р., з 20.12.2024 р. по 23.05.2025 р. він безпосередньо брав участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Під час перебування ОСОБА_2 на службі, 09 серпня 2025 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стався конфлікт, після якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили подружні стосунки, прийняли рішення про розірвання шлюбу. Таким чином, з грудня 2024 р. по серпень 2025 р. ОСОБА_1 разом з сином знаходились на повному утриманні ОСОБА_2 , проживали однією сім`єю в будинку батька ОСОБА_2 , вели спільний побут. Окрім того дану обставину підтвердила сама ОСОБА_1 під час розгляду у Доброславському районному суді Одеської області справи про адміністративне правопорушення № 504/3301/25. Увесь цей час ОСОБА_2 у повній мірі забезпечував матеріальний достаток своєї сім`ї, переказував на рахунок дружини грошові кошти, як на її утримання, так і на утримання сина. Протягом цього часу (з березня 2025 р. по серпень 2025 р.) ним було переказано на рахунок дружини 90 672,19 грн. Станом на травень 2025 р. ОСОБА_2 вказував призначення платежу «на синочка», в подальшому він перестав вказувати дане призначення. Таким чином, можна вважати, що протягом періоду з березня 2025 р. по серпень 2025 р. ОСОБА_2 перераховував грошові кошти на утримання як свого сина, так і своєї дружини, а тому вказані кошти можна вважати аліментами.

Представник Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиціїв судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд скарги за його відсутності та з відзивом на скаргу, згідно якого просив суд у задоволені скарги відмовити, з підстав, зазначених у відзиві.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 28.08.2024 року у справі № 492/1141/24, виданого 30.08.2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 20 серпня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Начальником Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції Буничем В.П. 02.09.2025 року відкрито виконавче провадження АСВП № 78995280.

16.10.2025 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

10.11.2025 року представник боржника ОСОБА_2 адвокат Воронцова Я.В. звернулась до Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про врахування платежів за період з березня 2025 року по жовтень 2025 року та за люти й 2025 року в загальному розмірі 26 793,74 грн.

З розрахунку заборгованості із сплати аліментів вбачається, що станом на 01 жовтня 2025 року у боржника ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів складає у розмірі 131 762,58 грн.

З розрахунку заборгованості із сплати аліментів вбачається, що станом на 28 листопада 2025 року у боржника ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів складає у розмірі 32 607,93 грн.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Як вбачається з виписки по картковому рахунку АТ КБ «ПриватБанк» та копій платіжних інструкцій, ОСОБА_5 за період з березня 2025 р. по жовтень 2025 р. здійснював на рахунок ОСОБА_1 наступні платежі: 08.03.2025 р. - 3 015,08 грн.; 11.03.2025 р. - 15 050,00 грн.; 14.03.2025 р. - 100,50 грн.; 24.03.2025 р. - 15 050,00 грн.; 31.03.2025 р. - 3 015,08 грн.; 11.04.2025 р. - 1 005,03 грн.; 12.04.2025 р. - 9 045,23 грн.; 22.04.2025 р. - 301,51 грн.; 25.04.2025 р. - 301,51 грн.; 11.05.2025 р. - 201,01 грн.; 13.05.2025 р. - 502,51 грн.; 13.06.2025 р. - 804,02 грн.; 14.06.2025 р. - 281,41 грн.; 23.06.2025 р. - 552,76 грн.; 26.06.2025 р. - 7 738,69 грн.; 02.07.2025 р. - 603,02 грн.; 06.07.2025 р. - 1 005,03 грн.; 09.07.2025 р. - 301,51 грн.; 09.07.2025 р. - 1 407,04 грн.; 11.07.2025 р. - 6 030,15 грн.; 11.07.2025 р. - 2 613,07 грн.; 15.07.2025 р. - 201,01 грн.; 15.07.2025 р. - 4 020,10 грн.; 17.07.2025 р. - 1 005,03 грн.; 21.07.2025 р. - 1 005,03 грн.; 26.07.2025 р. - 251,26 грн.; 26.07.2025 р. - 452,26 грн.; 30.07.2025 р. - 2 211,06 грн.; 13.07.2025 р. - 502,51 грн.; 02.08.2025 р. - 804,02 грн.; 03.08.2025 р. - 804,02 грн.; 03.08.2025 р. - 1 005,03 грн.; 04.08.2025 р. - 2 914,57 грн.; 09.08.2025 р. - 804,02 грн.; 10.08.2025 р. - 402,01 грн.; 04.02.2025 р. - 2 010,05 грн.; 08.02.2025 р. - 552,76 грн.; 08.02.2025 р. - 100,50 грн.; 09.02.2025 р. - 271,36 грн.; 13.02.2025 р. - 271,36 грн.; 14.02.2025 р. - 2 010,05 грн.; 16.02.2025 р. - 1 005,03 грн.; 20.02.2025 р. - 3 015,08 грн.; 22.02.2025 р. - 301,51 грн.; 23.02.2025 р. - 1 000,00 грн.; 25.02.2025 р. - 1 005,03 грн.; 28.02.2025 р. - 201,01 грн.; 28.02.2025 р. - 15 050,00 грн.

Квитанції посилання на аліменти у призначенні платежу не містять. У призначенні платежу у зазначених квитанціях зазначено: «переказ власних коштів», «на синочка», що не дає можливості ідентифікувати грошові кошти як такі, що спрямовані на сплату аліментів.

Так, факт спільного проживання не звільняє від обов`язку сплачувати аліменти на дитину, навіть якщо батьки живуть разом, оскільки це не скасовує обов`язку утримання. Обов`язок батьків утримувати свою дитину не припиняється із припиненням шлюбу між батьками та спільного проживання з дитиною.

Дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції є неправомірними, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, яке передбачає як прийняття судом остаточного рішення, так і його виконання, яке забезпечується державою.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ч. 1 ст. 6 Конвенції закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)).

У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. У рішенні від 17 травня 2005 року по справі Чіжов проти України (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення від 19.03.1997 зі справи "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece); рішення від 20.07.2004 зі справи "Шмалько проти України").

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі Фуклев проти України, заява № 71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п. 1 ст. 6 Конвенції.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 та п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. У разі самостійного надіслання стягувачем виконавчого документа безпосередньо підприємству, установі, організації, фізичній особі - підприємцю чи фізичній особі, зазначеним у частині першій статті 7 цього Закону, індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (частина перша статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (частина восьма статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»).

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (стаття 195 СК України).

Відповідно до пункту 4 розділу XVIІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) вказано, що «… саме на виконавця покладено обов`язок щомісячно обчислювати як розмір аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), так і заборгованість зі сплати аліментів і повідомляти про її існування та розмір сторонам виконавчого провадження, зокрема боржнику».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 333/6869/19 (провадження № 61-5678св21) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим. […] Із наданих суду копій платіжних доручень можливо встановити тільки суму грошових переказів, валюту, дату здійснення цих фінансових операцій, одержувача та платника за кожним переказом. Інші відомості роздруківки не містять. Суд першої інстанції також не встановив, що перераховані кошти є аліментами із зазначенням будь-яких слів, словосполучення які б свідчили про це, а не є добровільною участю діда у витратах на дитину чи участі в інших витратах. Боржником не надано доказів, що він сплачував аліменти».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 2-4665/2008 (провадження № 61-14579св21) зазначено, що: «надані скаржником дублікати квитанцій про добровільне перерахування коштів на картковий рахунок стягувачки без зазначення у квитанції в графі «призначення платежу» - сплата аліментів, не свідчать про виконання ним судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак такі не враховані державним виконавцем при складанні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, а дії державного виконавця не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження», дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 545/1241/20 (провадження № 61-11846св24) зазначено, що: «35. У справі, що переглядається, заявник на обґрунтування доводів скарги послався на безпідставне неврахування виконавцем квитанцій про перерахунок коштів на утримання дітей, сплачених на банківську картку стягувача та на банківську картку сина. Боржник звертав увагу суду на те, що грошові перекази були здійснені з метою виконання обов`язку з утримання дітей з частковою позначкою «аліменти». Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні скарги, суди попередніх інстанцій порушили частину третю статті 195 СК та частину восьму статті 71 Закону № 1404-VIII (пункт 27). В порушення статей 30 - 35 ЦК та статті 179 СК (пункти 31-34) суди не врахували, що з урахуванням обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів. Поряд із цим встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать, що боржник здійснив перерахування коштів по сплаті аліментів на рахунок неповнолітньої дитини. Зокрема, платіжна інструкція Р24АС2960 (а.с. 38) містить інформацію про переказ коштів в сумі 1100 грн. з призначенням переказ власних коштів за аліменти; платіжна інструкція Р24А850295162С46516 (а.с. 42) містить інформацію про переказ коштів в сумі 11200 грн. з призначенням переказ власних коштів за аліменти. Вказані суми (див. пункт 39) повинен був врахувати державний виконавець при розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Інші платіжні інструкції (а.с. 35 - 37, 39 - 41) посилання на аліменти у призначенні платежу не містять. Таким чином, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушили норми процесуального права. Проте скарга на дії державного виконавця підлягає частковому задоволенню, оскільки не всі платіжні інструкції, на які посилається скаржник, підтверджують перерахування коштів як аліментів (див. пункти 39-41)».

Факт здійснення боржником грошових переказів на користь стягувача без конкретизації їх призначення як аліментів не може автоматично вважатися сплатою аліментних зобов`язань, навіть за відсутності інших боргових зобов`язані між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 5 серпня 2025 року у справі № 390/2379/24 (провадження 61-7389св25).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши чи діяв державний виконавець відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає що дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів є неправомірними, у зв`язку з чим скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, слід задовольнити.

Відповідно до ст. 453 ЦПК України, про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 447, 450 - 452 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Чечельницького відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів - задовольнити.

Визнати дії начальника Чечельницького відділу державної виконавчої служба у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бунича Вадима Петровича при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 28.11.2025 року у виконавчому провадженні АСВП 78995280 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 - неправомірними.

Зобов`язати Чечельницький відділ державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції () здійснити повторний розрахунок (перерахунок) заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні АСВП 78995280 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , без врахування платежів, що не мають відповідного призначення «аліменти».

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, повідомити суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому наявної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 13 січня 2026 року.

Суддя В.І. Черевата