Провадження №: 2/336/808/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Коваленка П.Л., за участю секретаря судового засідання Степливої Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Стариченко М.П. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовує тим, що 10.09.2011 позивач та відповідачка уклали шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2021 у справі №334/1859/21. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У червні 2021 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей, але в подальшому подала заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, оскільки сторонами було укладено договір про участь батьків у вихованні дітей. Відповідно до умов цього договору, позивач та відповідачка досягли згоди щодо того, що спільна малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 буде перебувати на постійному утриманні батька та проживати разом із ним. Також цим договором встановлюється обов`язок батьків утримувати дітей без сплати аліментів один одному, так як діти залишаються проживати з кожним із батьків. Після укладення зазначеного договору, наприкінці 2021 року відповідачка ОСОБА_2 разом із молодшою донькою ОСОБА_4 виїхала на постійне місце проживання до США де постійно мешкають разом та не мають наміру повертатись назад до України.

Представник позивача стверджує, що наразі відповідачка ОСОБА_2 не бере участі в житті старшої дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не підтримує з нею зв`язок та не надає матеріальної допомоги. При цьому позивач проживає разом зі старшою дитиною ОСОБА_3 , де дитина комфортно себе почуває, всім забезпечена, має хороший стан фізичного та психологічного здоров`я. Батько створив для дитини атмосферу любові, моральної та матеріальної забезпеченості, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має достатній заробіток для утримання себе і дитини.

Представник позивача зазначає, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем залежить виникнення його права на соціальну допомогу, а також прав передбачених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прав передбачених Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Звертає увагу суду, що факт, про встановлення якого просить позивач не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, а лише у позовному провадженні (відповідно до постанови ВП ВС від 11.09.2024 у справі №201/5972/22, провадження №14-132цс23).

07.10.2024 ухвалою судді залишено зазначену позовну заяву без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Недоліки усунуто вчасно.

23.10.2024 ухвалою судді відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування та районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування надати суду висновок про вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

13.11.2024 Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування направила до суду пояснення щодо надання висновку на виконання ухвали суду, а саме, що висновок буде наданий після виходу працівників відділу за адресою мешкання матері та з`ясування всіх обставин справи.

26.11.2024 від представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надійшли пояснення щодо надання висновку на виконання ухвали суду, клопотання про залучення у якості третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 , клопотання про витребування доказів. В своїх поясненнях представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району посилався на те, що заява про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком для цілей отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, а отже і скасування усіх мобілізаційних обмежень, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. У цивільних правовідносинах факт самостійного виховання батьком (матір`ю) дитини, а отже і факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини особа може підтвердити судовим рішенням про позбавлення одного з батьків батьківських прав, визнання особи (батька/матері) недієздатною, оголошення одного з батьків безвісно відсутнім, рішенням органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком (матір`ю), про відібрання дитини тощо. У таких випадках не підлягає окремому встановленню факт самостійного виховання дитини одним з батьків. За наявності у дитини обох дієздатних батьків, один з яких не виконує батьківських обов`язків і не має наміру їх виконувати, факт самостійного виховання дитини батьком (матір`ю), відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини може бути встановлений у рішенні суду при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження. Зазначає, що висновок з питання, за яким розглядається справа не передбачений законодавством, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Ухвалою від 27.11.2024 до участі у справі залучено третю особу: ІНФОРМАЦІЯ_1 .

03.12.2024 від представника позивача ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він наполягав на тому, що справа повинна розглядатись в порядку цивільного судочинства, посилався, зокрема, на постанову від 18.01.2024 у справі №560/17953/21 Великої палати Верховного суду, яка виснувала, що юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Ухвалами від 08.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з зазначенням даних про кожний перетин державного кордону України; з Міністерства соціальної політики України інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

31.01.2025 Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району надала висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому зазначила, що батьки уклали угоду, якою фактично визначили місце проживання малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишається постійно проживати з батьком, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишається постійно проживати з матір`ю. Батько буде проживати окремо від молодшої доньки, мати буде проживати окремо від старшої доньки, що за домовленістю між батьками (сторонами) не може вважатися перешкодою для реалізації батьком та матір`ю прав з виховання та спілкування з дітьми. Станом на 2024-2025 рік малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжує мешкати з батьком. Родина мешкає у власній двокімнатній квартирі. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний, для дитини створені належні умови для розвитку. З пояснень батька, мати дитини на початку повномасштабного вторгнення з молодшою донькою виїхала до Німеччини, на даний час знаходиться в США. Малолітня ОСОБА_6 повідомила, що мати її вітає з днем народження в телефонному режимі, раз на тиждень спілкується з молодшою сестрою в месенджері. Орган опіки та піклування дійшов висновку - вважати за доцільне визначити (підтвердити) місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Щодо частини позовної заяви про встановлення факту самостійного виховання зазначила, що жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі одного з батьків у вихованні дитини наявністю рішення суду про встановлення факту, який просить позивач.

06.02.2025 на виконання ухвали про витребування доказів від 08.01.2025 Міністерство соціальної політики надало інформацію щодо внутрішньо переміщених осіб, а саме: ОСОБА_2

21.02.2025 на виконання ухвали про витребування доказів від 08.01.2025 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав суду інформацію щодо перетинання державного кордону ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

15.04.2025 на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_9 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025 справу передано головуючому судді Коваленко П.Л.

21.04.2025 ухвалою судді справу прийнято у провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

21.05.2025 ухвалою про призначення судового розгляду закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23.06.2025 провадження у справі закрито у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15.10.2025 ухвалу суду від 23.06.2025 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Після повернення матеріалів справи з апеляційної інстанції продовжено розгляд справи, судове засідання призначено на 13.01.2026 о 14 годині 00 хвилин.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представник позивача адвокат Богач А.О. просила розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, про що зазначила в письмовій заяві.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, причин неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування в судове засідання не з`явилась, судове засідання просила проводити без її участі про що зазначила в письмовій заяві.

Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування Шустер О.В. направила на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_5 в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань чи заяв суду не надав.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серії НОМЕР_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2021 у справі №334/1859/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

31.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про участь батьків у вихованні дітей, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 2626. Відповідно до п.2 цього договору, за домовленістю сторін старша донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишається постійно проживати з батьком за адресою своєї реєстрації, молодша дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишається проживати з матір`ю.

Згідно із інформацією, зазначеною у витягах з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання адресою реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 .

Судом досліджений акт обстеження умов проживання від 09.08.2024, відповідно до якого за адресою: АДРЕСА_1 у двокімнатній квартирі проживають: ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_10 (бабуся), ОСОБА_11 (дідусь). Стосунки у сім`ї добрі, конфліктних ситуацій не виникає.

У декларації №0001-5НХ5-Н600 про вибір лікаря який надає первинну медичну допомогу пацієнту ОСОБА_3 , довіреною особою вказаний її батько ОСОБА_1 .

Відповідно до листа директора Запорізької гімназії №109 Запорізької міської ради Олесі ХАЙРУЛІНОЇ №210 від 02.09.2024, ОСОБА_3 була зарахована до 1 класу Запорізького навчально-виховного комплексу №109 ЗМР за заявою батька ОСОБА_1 03 вересня 2018 року. Додатком до цього листа є характеристика учениці ОСОБА_3 , в якій зокрема вказано, що її батько ОСОБА_12 приділяє належну увагу вихованню дитини, підтримує зв`язок з класним керівником та систематично відвідує батьківські збори.

Згідно із інформацією, наданою Державною прикордонною службою України щодо перетину відповідачем ОСОБА_7 державного кордону України, встановлено, що відповідач здійснювала виїзд за межі України в період з 24.03.2021 по 31.03.2021, з 21.11.2021 по 27.11.2021, з 18.02.2023 по 07.03.2023, з 25.07.2023 по 05.08.2023 та з 01.02.2024. Разом з тим, вказано, що малолітня ОСОБА_13 здійснила перетин державного кордону України 04.10.2022, інша інформація відсутня. Отримана судом інформація спростовує доводи позивача, що ОСОБА_2 разом із молодшою донькою ОСОБА_4 наприкінці 2021 року виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, де мешкають разом та не мають наміру повертатись назад до України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, а також встановити факт самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги пов`язані з виникненням у позивача права на соціальну допомогу, як особи яка самостійно виховує дитину до 18 років, а також прав, передбачених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прав, передбачених Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Конвенція в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У частині четвертій статті 15 Сімейного кодексу України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Суд зауважує, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини ОСОБА_3 у період з 2021 року по день подачі позову до суду разом з батьком і участь останнього у вихованні дитини, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні доньки. При цьому факт виїзду відповідачки за межі території України та її поживання у Сполучених Штатах Америки не знайшли свого підтвердження наявними у матеріалах справи доказами, навпаки, судом встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 майже постійно до 01.02.2024 перебувала на території України.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Суд також зазначає, що надані позивачем докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини в цій справі необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості отримання відстрочки від мобілізації, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.

Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 09.12.2025 у справі №307/4851/22, провадження №61-10206св23 звернув увагу, що проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для відстрочки від мобілізації заявника відповідно до статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Крім того, договір, укладений між сторонами, не підтверджує здійснення самостійного виховання та утримання заявником, а лише підтверджує дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону, оскільки цим договором визначені права та обов`язки обох сторін.

Відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Як видно із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачкою відсутній спір щодо виховання та утримання дитини, а також щодо її місця проживання. Суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами, на підставі яких позивач бажає отримати відстрочку від проходження військової служби.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, суд зазначає, що на день ухвалення рішення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла 14 річного віку.

Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови.

В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом.

Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку, тому у цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Керуючись Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст.7, 15, 141, 150-155, 157 Сімейного кодексу України, ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя П.Л. Коваленко