Постанова

Іменем України

09 січня 2026 року

м. Київ

справа № 211/5385/23

провадження № 61-9414св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року у складі судді Ткаченко С.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В.П., Остапенко В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті Кривий Ріг ради про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем однією сім`єютавизнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на нерухоме майно.

Зазначила, що у родинних відносинах з померлою вона не перебувала, проте проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю з березня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1

Вони перебували у дружніх стосунках понад 39 років, працювали разом у Виробничому підрозділі «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», спільно відпочивали, подорожували, відвідували концерти, музеї тощо.

Після смерті матері позивачки ОСОБА_3 назвалася її хрещеною матір`ю та по-материнськи піклувалась про неї.

Разом із тим, по досягненню 75-ти років, у зв`язку з погіршенням здоров`я, виникла необхідність у догляді за ОСОБА_3 , тому позивачка переїхала жити у її квартиру.

Із ОСОБА_3 вони мали спільний бюджет, купували продукти харчування, промислові товари, ліки, сплачували комунальні платежі за квартиру, а після смерті останньої позивачка займалась її похованням за власний кошт.

ОСОБА_2 зазначила, що 15 квітня 2022 року Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою за її заявою було заведено спадкову справу № 230/2022 після смерті ОСОБА_3

07 липня 2022 року позивачка звернулась до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_2 просила суд:

встановити факт постійного проживання однією сім`єю її зі спадкодавцем ОСОБА_3 з березня 2015 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_2 му Розі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між позивачкою та спадкодавцем були дружні відносини, позивачка допомагала за життя ОСОБА_3 , навідувала її, сплачувала комунальні послуги, однак зазначене не підтверджує факт їх постійного спільного проживання на час відкриття спадщини, ведення спільного господарства та спільного бюджету.

Посилаючись на викладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факт її постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з березня 2015 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

20 липня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

29 вересня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 22 травня 1998 року ОСОБА_4 за життяналежала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 09 листопада 2021 року.

ОСОБА_2 брала участь у здійсненні поховання ОСОБА_3 , у тому числі за власний рахунок, що підтверджується товарним чеком № РН-101121 від 10 листопада 2021 року.

Згідно з наказом Структурного підрозділу «Криворізька дистанція захисних лісонасаджень» Регіональної філії УЗ Придніпровська залізниця № 278 від 02 грудня 2021 року ОСОБА_2 надано одноразову матеріальну допомогу на поховання одинокої пенсіонерки - залізничника дистанції ОСОБА_3 в розмірі 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на день звернення складає 3 101,25 грн.

15 квітня 2022 року Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 230/2022 за заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

07 липня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори Биканова Р. І. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Постановою державного нотаріуса Другої Криворізької державної нотаріальної контори Биканова Р. І. ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю підтвердження родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем.

Відповідно до Акту про фактичне проживання від 23 серпня 2023 року, який підписаний сусідами (мешканцями будинку), підписи яких засвідчено майстром КП «Послуга» ОСОБА_6 та головним інженером КП «Послуга» ОСОБА_7 , мешканці квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 підтвердили факт проживання ОСОБА_2 разом із ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_2 у період з березня 2015 року по 06 листопада 2021 року. Вони мали спільний побут, вели спільне господарство, спільний бюджет, здійснювали планування доходів та витрат, спільні покупки.

Разом з цим, з повідомлення № 164 від 11 жовтня 2023 року Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Довгинцівському районі» вбачається, що у червні 2021 року до Комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Довгинцівському районі» звернулась громадянка і повідомила, що по АДРЕСА_1 мешкає одинока громадянка ОСОБА_3 , 1940 року народження, яка не виходить з квартири та потребує допомоги соціального робітника. При обстеженні з`ясовано, що ОСОБА_3 близьких та рідних, які б могли здійснювати догляд, не має, в квартирі мешкає одна та самостійно виконувала деяку домашню роботу. 18 червня 2021 року ОСОБА_3 була прийнята на облік у відділення соціальної допомоги вдома комунальної установи і отримувала послугу «догляд вдома». У зв`язку з обмеженою здатністю до самообслуговування та зниженою рухомою активністю громадянки і згідно договору отримувала соціальні послуги: придбання і доставка продовольчих, промислових товарів та вологе прибирання, які надавалися за рахунок Отримувача соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги». Сума, яку зобов`язувалась сплатити підопічна, становила 324 грн на місяць. Через погіршення стану здоров`я, з 01 вересня 2021 року спектр соціальних послуг було доповнено наступними послугами: косметичне прибирання, винесення сміття, купання, заміна постільної білизни, надання послуг перукаря (при потребі). За період надання працівниками установи соціальних послуг, сторонніх осіб, які б мешкали разом з підопічною однією сім`єю, не було. В листопаді 2021 року ОСОБА_3 припинено надання соціальних послуг у зв`язку зі смертю ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Згідно повідомлення Довгинцівської районної у місті ради № 8/21-849 від 22 квітня 2022 року, наданого до Другої Криворізької державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 у період з 11 листопада 1988 року, знята з реєстрації 29 грудня 2021 року. Станом на 06 листопада 2021 року за вищевказаною адресою інші особи зареєстровані не зазначені.

ОСОБА_2 з 15 січня 2002 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується копією її паспорта, яка міститься в матеріалах справи.

Матеріали справи містять копії квитанцій про оплату комунальних послуг за належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 за період 2020-2023 р.р.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті

1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; 2) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов'язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду

від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц та від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц.

Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, щопозивачкою не надано належних та допустимих доказів доказів на підтвердження факту її постійного проживання разом зі спадкодавцемОСОБА_3 , ведення з нею спільного господарства та спільного бюджету не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з березня 2015 року по день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав длязадоволення зазначених позовних вимог.

Разом із цим, Верховний Суд, не надаючи оцінку наявним у справі доказам, враховує, що обставини справи, встановлені судами, свідчать лише про доведеність того факту, що між позивачкою та спадкодавцем були дружні відносини, позивачка допомагала за життя ОСОБА_3 , навідувала її, сплачувала комунальні послуги тощо.

Водночас, зазначене не є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги про встановлення факту проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 понад п`ять років однією сім`єю за відсутності для цього усієї сукупності необхідних ознак.

Ураховуючи, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, відсутні також й підстави для задоволення іншої, пов`язаної із цією, вимоги про визнання за неюправо власності в порядку спадкування на квартиру.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо клопотання ОСОБА_2 про дослідження доказів

У липні 2025 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшло клопотання, у якому позивачка просить прослухати аудіозапис судового засідання від 01 листопада 2024 року щодо заслуховування показів свідків.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V Перегляд судових рішень ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про надання оцінки доказам на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання ОСОБА_2 слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про дослідження доказів відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов