ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/751/24 Головуючий суддя І інстанції Кочнєв О. В.
Провадження № 22-ц/818/75/26 Суддя доповідач Яцина В. Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року у справі №641/751/24 за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № та №_card від 25.12.2020 у розмірах 27883,64 грн та 20659,34 грн відповідно, а також судових витрат.

Позовна заява обґрунтована тим, що 25.12.2020 між позивачем та відповідачем було укладено два кредитних договори на підставі заяви відповідача, які є взаємопов`язаними, оскільки другий договір стосувався видачі кредитної картки до первинного кредитного договору. Кредит видавався для придбання техніки у спеціалізованому магазині у м. Харків. Позивач вказав, що за умовами зазначеного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із видачею банківської картки, емітованої позивачем. Відповідач погодився із запропонованими позивачем умовами обслуговування кредиту та тарифами, які запропонував позивач. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами. Відповідач у процесі користування кредитними коштами не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, чим порушив вимоги ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України, тобто ухилився від виконання взятих на себе зобов`язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із позовною заявою.

На підставі вищевикладеного АТ «ОТП Банк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 48542,98 грн, яка складається із заборгованості за кредитним договором № від 25.12.2020 станом на 06.11.2023 у розмірі 27883,64 грн, що включає 27878,98 грн - заборгованості за кредитом та 4,66 грн - заборгованості за відсотками, а також заборгованості за кредитним договором №_card від 25.12.2020 станом на 10.10.2023 у розмірі 20659,34 грн, що включає 4040,00 грн - заборгованості за тілом кредиту, 689,94 грн - заборгованості за відсотками, 7959,60 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту та 7969,40 грн - заборгованості за простроченими відсотками, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3028,00 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № від 25.12.2020, який припинив свою дію 25.12.2022, на момент його припинення у розмірі 27881,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» судові витрати у вигляді частини сплаченого судового збору у розмірі 1739,28 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог АТ «ОТП Банк» відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, представник АТ «ОТП Банк» Лісова В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та без належної оцінки доказів, наявних у матеріалах справи.

Вказує, що 25.12.2020 між АТ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №, який є договором приєднання та передбачає надання кредиту, у тому числі шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії за платіжною карткою. Підписання відповідачем заяви-анкети та подальше користування кредитною карткою підтверджують його приєднання до умов договору, правил користування карткою та тарифів банку.

Зазначає, що матеріали справи містять розрахунок заборгованості та звіт-рахунок за період з 28.12.2020 по 10.10.2023, які відображають рух коштів за картковим рахунком відповідача, факт використання кредитних коштів та їх часткове погашення. Вказані документи є первинними банківськими документами та належними доказами у розумінні процесуального закону. Висновок суду першої інстанції про їх неналежність представник позивача вважає необґрунтованим.

Звертає увагу, що згідно з поданим розрахунком, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором №_card від 25.12.2020 станом на 10.10.2023 становить 20659,34 грн. Доказів повного погашення зазначеної суми відповідачем суду не надано.

Також зазначає, що умовами кредитного договору передбачено право банку змінювати розмір кредитного ліміту. Відповідач користувався кредитною карткою, не звертався до банку із заявами про зменшення кредитного ліміту та не заявляв заперечень щодо його зміни. Строк дії кредитного договору автоматично продовжувався, оскільки жодна зі сторін не ініціювала його припинення, а платіжна картка залишалася активною.

З метою підтвердження зазначених обставин просить долучити до матеріалів справи довідку АТ «ОТП Банк» від 15.01.2025 про зміни кредитних лімітів по рахунку відповідача за період з 25.12.2020 по 09.03.2022, а також копію тарифів банку, чинних на дату укладення кредитного договору №_card від 25.12.2020.

Просить врахувати, що після завершення кредитних канікул, запроваджених банком у період дії воєнного стану, відповідач був зобов`язаний відновити виконання своїх платіжних зобов`язань, однак таких зобов`язань належним чином не виконав.

За наведених обставин представник позивача вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, відповідно до ст.367 ЦПК України, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Суд частково відмовив у задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що після припинення дії кредитного договору № від 25.12.2020 застосуванню підлягали лише правові наслідки, встановлені ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим нарахування процентів після 25.12.2022 визнано неправомірним.

У частині вимог за кредитним договором №_card від 25.12.2020 суд відмовив, оскільки позивач не надав належних доказів укладення цього договору та отримання відповідачем кредитних коштів, зокрема заяви-анкети, доказів емітування і строку дії платіжної картки, а також первинних банківських документів, що підтверджують рух коштів саме за цим договором; публічні правила банку суд не врахував через відсутність доказів їх погодження відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є законними, обґрунтованими та відповідають встановленим у справі обставинам.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що 25.12.2020 між сторонами було укладено кредитний договір №, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 61454,00 грн строком на 24 місяці з метою придбання товарів зі сплатою процентів у розмірі 0,01 % за весь час користування кредитом відповідно до погодженого сторонами графіку платежів до розрахунку загальної вартості кредиту (а.с.34-35).

Грошові кошти відповідачу були надані для оплати 25.12.2020 техніки у магазині електронної техніки ООО «Дієса» (торгова марка «Eldorado») на суму 69214,00 грн, що підтверджується копіями видаткової накладної №42-54851 від 25.12.2020 та товарним чеком №С142-00054851 від 25.12.2020 (а.с.39-40).

Відповідач належним чином вимоги вказаного договору не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у визначеному позивачем розмірі (а.с.13), з якою суд погодився, оскільки вона відповідає графіку повернення кредиту, погодженому сторонами у кредитному договорі, окрім нарахування процентів після 25.12.2022, коли договір між сторонами припинив дію.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13 та від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц, вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

За кредитним договором № від 25.12.2020 позивач мав право на отримання відсотків лише у розмірі 2,31 грн, після чого його право було забезпечено ч.2 ст.625 ЦК України. Нарахування процентів за період з 26.12.2022 по 06.11.2023 у розмірі 2,35 грн не відповідає вимогам закону і не може бути стягнуто з відповідача.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором № від 25.12.2020, який припинив дію 25.12.2022, становить 27881,29 грн (27 878,98 грн - основний борг, 2,31 грн - відсотки), і саме в такому вигляді суд задовольнив вимоги позивача.

В апеляційній скарзі представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проте не навів доводів, які б обґрунтовували стягнення процентів за користування кредитом понад строк, встановлений договором. Позовних вимог про стягнення грошових коштів за прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України позивач не заявляв. У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість нарахування та стягнення процентів поза визначеними договором строками, оскільки це суперечить вимогам ЦК України.

Стосовно другого кредитного договору №_card від 25.12.2020 підстав для задоволення позовних вимог у цій частині суд не вбачав, оскільки позивачем, в порушення вимог ч.2 ст.83 ЦПК України, як доказ укладання не надано самої заяви-анкети про надання банківських послуг за вказаним договором, хоча про цю заяву прямо йде мова у досудовій вимозі, направленій відповідачу 31.10.2023 (а.с.67-68). Крім того, відсутні докази емітування картки відповідачу (строк дії, порядок видачі, час отримання тощо).

Посилання на вказану картку у звіті-рахунку за відповідні періоди з 28.12.2020 до 10.10.2023 не може вважатися належним доказом у справі, оскільки не зрозуміло, який по вказаній картці кредит був отриманий позивачем первинно, чи здійснювалося погашення заборгованості відповідачем по вказаному договору, чи по первинному кредитному договору №, а вказаний розрахунок не є випискою по банківському рахунку як первинний бухгалтерський документ для можливості встановити усі надходження та витрати відповідача за вказаним кредитним договором №_card.

Тобто позивач не довів ні факт отримання відповідачем кредиту за даним договором, ні факт розуміння можливості нарахування відповідачу процентів за його користування (про що повинно було бути зазначено в ненаданій заяві-анкеті), ні відповідні нарахування саме за вказаним договором. До того ж, за відсутності строку дії виданої картки неможливо встановити строк дії вказаного договору.

Суд не взяв до уваги надані позивачем у цій частині Публічні правила кредитування в АТ «ОТП Банк» від 18.02.2020, затверджені наказом №07-1 від 17.01.2020, розміщені на сайті банку (а.с.41-58), оскільки вони не підписані відповідачем. Позивач на власному сайті міг та може вільно виставляти та змінювати відповідні правила на власний розсуд, і відсутні будь-які інші докази погодження відповідача на вказані правила у частині, що стосуються кредитного договору №_card.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказаних доказів недостатньо для задоволення позову у цій частині.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У доводах скарги відсутні посилання на докази, які спростовували б висновки суду про відсутність заяви-анкети про надання банківських послуг за кредитним договором №_card від 25.12.2020, у зв`язку з чим немає даних про отримання кредитної картки відповідачем, строк її дії, порядок видачі, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, а також відомості про нарахування пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право на стягнення заборгованості за кредитним договором №_card від 25.12.2020, крім самого Розрахунку кредитної заборгованості станом на 10.10.2023 (а.с.14-22), послався на Довідку про наявність заборгованості від 10.10.2023 (а.с.23), Звіт-рахунок за період з 28.12.2020 по 10.10.2023 (а.с.24-33), Публічні правила кредитування в АТ «ОТП Банк» від 18.02.2020, затверджені наказом №07-1 від 17.01.2020 (далі - Правила кредитування), та Умови публічного договору про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих) в АТ «ОТП Банк» від 13.10.2020, затверджені наказом №187-1 від 13.10.2020 (далі - Умови договору).

Правилами кредитування та Умовами договору в АТ «ОТП Банк», які розміщені на офіційному сайті банку і надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентну ставку, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, а також їх розміри і порядок нарахування.

При цьому матеріали справи дійсно не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 ознайомився та погодився саме з цим витягом із Правил кредитування та Умовами договору під час підписання змішаного кредитного договору №, як зазначає представник позивача.

Колегія суддів погоджується з тим, що роздруківка з сайту позивача не може вважатися належним доказом, оскільки цей документ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, а тому не є достовірним доказом. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі №6-16 цс 15, і не був спростований позивачем під час розгляду вказаної справи. Концепція негативного доказу не відповідає принципу правової визначеності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 03.07.2019 (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19) зазначила, що неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Це пояснюється тим, що умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період від виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг із Тарифів та витяг із Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах і який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Це зумовлено тим, що Умови договору та Правила кредитування, розміщені на офіційному сайті позивача (www.otpbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ «ОТП Банк» у період від виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг із Правил кредитування та Умов договору у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень того, що відповідач ознайомився з Правилами кредитування, які надані банком, і погодився з ними. Те ж саме стосується і Умов договору.

В апеляційній скарзі представник АТ «ОТП Банк» посилається на те, що кредитний договір № є договором приєднання та передбачає надання кредиту, у тому числі шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії за платіжною карткою. На думку позивача, підписання відповідачем заяви-анкети та подальше користування кредитною карткою підтверджують його приєднання до умов договору, правил користування карткою та тарифів банку.

Проте Правила кредитування та Умови договору не містять підпису ОСОБА_1 , тому відсутні підстави вважати, що він був ознайомлений із ними.

Не підтверджуються належними та допустимими доказами доводи скарги про те, що відповідач регулярно користувався кредитною карткою, проводив нею розрахунки, знімав кошти та поповнював картку.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості та звіт-рахунок є односторонніми та аналітичними документами, а не первинними, тому колегія суддів відхиляє посилання представника позивача у доводах скарги на ці документи.

Позивачем до позовної заяви додано Паспорт споживчого кредиту, підписаний відповідачем 25.12.2020 (далі - Паспорт споживчого кредиту), проте він не є частиною кредитного договору. За своїм змістом цей документ є заявою з пропозицією про укладення договору про надання кредиту на певних умовах, з якими позичальник має право погодитися при наступному підписанні кредитного договору (а.с.36).

За правилами ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або її фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складання заповіту), так і договорів (дво- та багатосторонніх правочинів).

Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину фіксується в його тексті, який має бути ідентичним для всіх сторін; необхідно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем щодо надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання такого переддоговірного обов`язку є паспорт споживчого кредиту.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Аналогічні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2022 у справі №393/126/20, провадження №61-14545сво20.

Наданий банком Паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, зазначена в ньому, зберігає чинність та є актуальною до 25.12.2020.

Більш того, зі змісту розділу 7 Паспорту споживчого кредиту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в Паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий і сімейний стан, розмір доходів тощо.

У розділі 4 Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Відтак, Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту і передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача.

З огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей про те, які саме умови, зазначені в Паспорті, були прийняті позичальником, ця інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з цією нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі №206/3009/15 (провадження №61-5576св23) та ін.

Розрахунок заборгованості та звіт-рахунок, на які посилається позивач, не є первинними документами, що підтверджують отримання кредиту, користування ним або укладення договору на умовах, зазначених банком у позовній заяві, і тому не можуть вважатися належним доказом існування боргу.

Позивачем до суду першої інстанції не надано банківської виписки з рахунку позичальника або іншого бухгалтерського документа, що підтверджував би рух коштів за конкретним банківським рахунком, містив записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та слугував підтвердженням виконаних за день операцій.

Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16.09.2020 у справі №200/5647/18 та від 28.10.2020 у справі №760/7792/14-ц.

Водночас відповідна виписка по картковому рахунку відповідача разом із матеріалами позовної заяви або безпосередньо під час розгляду справи судом першої інстанції надана не була.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що, обґрунтовуючи висновки щодо обов`язку сторін належним чином користуватися процесуальними правами, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, що стосуються безпосередньо його інтересів, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, водночас не заявляв клопотань про вжиття заходів забезпечення доказів та не зазначав про наявність доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою з поважних причин.

У своїй позовній заяві позивач просив суд розглянути справу за його відсутності та не заявляв клопотань про витребування додаткових доказів чи інших документів (а.с.9 на зв.).

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа №755/18920/18, провадження №61-17205ск19.

Ознайомлення з Паспортом споживчого кредиту та його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Зазначене відповідає правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2022 року в справі №393/126/20. Аналогічне стосується таблиці обчислення вартості кредиту, що передує укладенню договору та не свідчить про укладення договору саме на таких істотних умовах.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на наявність роздрукованого розрахунку заборгованості та звіту-рахунку за договором як на підставу для задоволення позовних вимог є необґрунтованими, оскільки зазначені документи є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, які дозволили б суду перевірити правильність нарахування відсотків позивачем, а також дійти висновку, що відповідна заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, і встановити, які саме умови спірного договору були ним порушені.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема виписки з рахунку, стало підставою для вмотивованого висновку суду про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки зазначені позивачем обставини ґрунтуються на припущеннях.

Водночас доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не спростував розрахунок, наданий банком, є безпідставними та не відповідають принципу змагальності, закріпленому у ст.12 ЦПК України, концепція «негативного доказу» порушує цей принцип. Так, у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 з цього приводу були висловлені правові висновки про необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та було зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що долучені АТ «ОТП Банк» уже до апеляційної скарги Довідка АТ «ОТП Банк» від 15.01.2025 про зміни кредитних лімітів за рахунком відповідача за період з 25.12.2020 по 09.03.2022, а також копія Тарифів банку, начебто, чинних на дату укладення кредитного договору №_card від 25.12.2020, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів з огляду на таке.

У п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п.6 ч.2 ст.356, ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст.44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18).

Надаючи відповідні докази безпосередньо суду апеляційної інстанції та не подаючи їх для оцінки суду першої інстанції, апелянт не довів поважності причин неподання цих доказів до суду першої інстанції, як того вимагає ч.3 ст.367 ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах змагальності та рівності сторін, зокрема щодо вчасного надання доказів, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею відповідних процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Тарифи на операції з платіжними картками в редакції від 01.10.2020 існували у позивача на момент пред`явлення позову та під час розгляду справи судом першої інстанції, однак безпідставно не були додані до позовної заяви. Доказів, які б свідчили про поважність причин неподання цих документів до суду першої інстанції, матеріали справи не містять.

Що стосується Довідки АТ «ОТП Банк» від 15 січня 2025 року про зміни кредитних лімітів по рахунку відповідача, то вона була сформована після подання позову (лютий 2024 року) та після ухвалення рішення судом першої інстанції, а отже є новим доказом, який не існував на час розгляду справи судом першої інстанції і не може підтверджувати обставини, що були предметом судового розгляду у цій справі.

Подання таких документів на стадії апеляційного розгляду фактично спрямоване на усунення недоліків доказування, допущених позивачем у суді першої інстанції, що суперечить вимогам ч.3 ст.367 ЦПК України та принципу змагальності сторін.

Таким чином, з урахуванням положень ст.367 ЦПК України та з огляду на недоведення апелянтом поважності причин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості приймати до розгляду нові докази, а також встановлювати чи вважати доведеними обставини, які не були встановлені судом першої інстанції.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягали застосуванню, повно й всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, унаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи та докази, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції, а також для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 січня 2026 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.