ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 274/8482/23

провадження № 61-6509св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

заявники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Бердичівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду від 25 березня 2024 року ускладі колегії суддів Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Талько О. Б.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Бердичівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Короткий зміст заявлених вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Бердичівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

В обґрунтування заяви зазначали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали спільно однією сім`єю з 2006 року в смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим без реєстрації шлюбу. В їх сім`ї до 2014 року народилося троє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після окупації російською федерацією Автономної Республіки Крим народилося ще троє дітей. Вони відмовилися отримувати документи російської федерації про народження дітей, проте згодом діти все ж були зареєстровані та отримані свідоцтва про народження. ОСОБА_2 (батько дітей) брав участь у бойових діях на боці України у добровольчому батальйоні до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, з початком такого вторгнення ОСОБА_1 разом з шістьма дітьми покинула територію Автономної Республіки Крим за допомогою волонтерів. Стверджує, що під час переїзду були втрачені документи про народження дітей, а тому встановлення фактів народження дітей необхідно для отримання свідоцтв про народження дітей.

Заявники (з урахуванням уточненої заяви) просили суд:

- встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_5 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження: смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, батько дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , народився у м. Ангрен Узбецької РСР;

- встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_6 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце народження: смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, батько дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , народився у м. Ангрен Узбецької РСР;

- встановити факт народження дитини жіночої статі - ОСОБА_7 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце народження: смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, батько дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , народився у м. Ангрен Узбецької РСР.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 12 січня 2024 року у складі судді Корбут В. В. заяву задовольнив.

Встановив факт народження ІНФОРМАЦІЯ_4 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим дитини чоловічої статі - ОСОБА_5 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, громадянка України, батьком якого є ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_10 у м. Ангрен Ташкентської області Узбецької РСР, громадянин України.

Встановив факт народження ІНФОРМАЦІЯ_7 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим дитини чоловічої статі - ОСОБА_6 , матір`ю якого є ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, громадянка України, батьком якого є ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_10 у м. Ангрен Ташкентської області Узбецької РСР, громадянин України.

Встановив факт народження ІНФОРМАЦІЯ_8 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим дитини жіночої статі - ОСОБА_7 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у смт Приморський м. Феодосії Автономної Республіки Крим, громадянка України, батьком якої є ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_10 у м. Ангрен Ташкентської області Узбецької РСР, громадянин України.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що в сукупності обставини про спільне батьківство ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо трьох дітей, однакову зареєстровану адресу їхнього місця проживання, народження інших трьох дітей на території окупованої Автономної Республіки Крим, втрату документів про народження цих дітей, виданих органом влади російської федерації підтверджені документально.

Житомирський апеляційний суд постановою від 25 березня 2024 року апеляційну скаргу Бердичівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнив.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог заяви.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність вимог заяви і того факту, що заявники є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Мусевич А. І., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

10 червня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявники посилаються на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказують на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги те, що заявники були позбавлені можливості зареєструвати народження дітей через відсутність будь-яких документів, які б підтверджували народження ними дітей.

Доводи інших учасників справи

У червні 2024 року Бердичівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою України. З 22 березня 2008 року по 12 лютого 2018 року вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . З 12 лютого 2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 від 20 березня 2008 року.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянином України. З 03 лютого 1998 року по 12 лютого 2018 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . З 12 лютого 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 від 17 лютого 1998 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наведене підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 від 17 січня 2008 року, серії НОМЕР_4 від 04 березня 2011 року та серії НОМЕР_5 від 13 серпня 2013 року.

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14 грудня 2023 року № 91-61740/18/23-Вих, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянами України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , у період з 24 лютого 2022 року по 14 грудня 2023 року в базі даних не виявлено.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини третя, четверта статті 49 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року), укладеної Державами-членами Співдружності Незалежних Держав (зокрема, Україною і російською федерацією) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», відповідно до якого дію Конвенції зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь.

Це означає, що дія Конвенції 1993 року, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих і посвідчених у російській федерації та Республіці Білорусь, незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Разом з тим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі (далі - Конвенція 1961 року). Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерацією та Республікою Білорусь.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема на підставі пункту 7 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно із частинами першою, третьою статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Звертаючись до суду із відповідною заявою, заявники просили встановити факт народження дітей, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12 лютого 2018 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/22).

На підтвердження обставин народження дітей заявники надали суду лише фотознімки із зображенням малолітніх осіб. Водночас такі матеріали самі по собі не можуть визнаватися належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки вони не підтверджують ані факту народження дітей саме ОСОБА_1 , ані походження дітей від ОСОБА_2 як їх батька. Будь-яких інших доказів, зокрема медичних документів, свідоцтв, письмових або речових доказів, які б у сукупності дозволяли встановити заявлений юридичний факт, заявники не надали суду.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Також, слід звернути увагу на те, суд апеляційної інстанції вжив заходів для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, а також роз`яснив представнику заявників процесуальні права й обов`язки. Однак після виконання судом апеляційної інстанції вимог частини четвертої статті 12 ЦПК України представник заявників не надав суду належних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Показання свідків та спільні фотографії одного із заявників з дітьми не можуть бути визначальними для того, щоб суд міг зробити обґрунтований висновок про дату і місце народження особи, про її батьків.

Передбачене частиною другою статті 294 ЦПК України право суду з метою з`ясування обставин справи витребувати необхідні докази за власною ініціативою не нівелює принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (стаття 13 ЦПК України).

Касаційна скарга не містить доводів про те, що представник заявників клопотала про витребування додаткових доказів, але суд відмовив у задоволенні такого клопотання. Також відсутні відомості про те, що суд міг з власної ініціативи відшукати нові докази на підтвердження вимог заявників та для захисту інтересів дітей.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров