ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/6147/21
Номер провадження 22-ц/818/144/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 червня 2022 року в складі судді Єрмоленко В.Б. по справі № 639/6147/21 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.

Позов мотивовано тим, що відповідачі мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з теплопостачання. У порушення приписів чинного законодавства свого обов`язку щодо проведення оплати за надані послуги у повному обсязі відповідачі не здійснюють, внаслідок чого у них за період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 86 745,46 грн. У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги відповідачам нараховані інфляційні втрати у сумі 4988,80 грн та три відсотки річних у розмірі 2126,18 грн.

Посилаючись на вказані обставини, КП «Харківські теплові мережі» просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 86 745,46 грн, інфляційні втрати в сумі 4988,80 грн та три відсотки річних 2126,18 грн, а також судовий збір у сумі 2270,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 червня 2022 року позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2021 року в сумі 86 745,46 грн, інфляційні втрати в сумі 4988,80 грн та три відсотки річних у сумі 2126,18 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 2270,00 грн по 567,50 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачі не виконували належним чином свого обов`язку з оплати наданих їм послуг, тому наявні підстави для стягнення з них заборгованості та задоволення позовних вимог.

На вказане рішення суду поштою 17 квітня 2025 року ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити позов та стягнути з нього за користування послугами теплопостачання 5315,49 грн, долучити нові докази до матеріалів справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи. У повідомленні про вручення поштового відправлення з копією позовної заяви не зазначено ПІБ особи, яка його отримала, немає підпису, який міг би ідентифікувати особу. У квартири АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорта 6 співвласників, тому неможливо встановити, хто саме ставив підпис на поштових відправленнях. Позивачем пропущений строк позовної давності, та він не міг заявити про це під час розгляду справи судом першої інстанції, адже не знав про розгляд справи. Вимоги про стягнення заборгованості до квітня 2017 року виходять за межі позовної давності. З 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2019 року він орендував квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , де проживав і сплачував за комунальні послуги, а з 09 липня 2018 року по 21 листопада 2018 року та з 30 вересня 2019 року по 29 липня 2021 року перебував за межами України, з 07 березня 2019 року по 05 березня 2020 року мав посвідку на проживання у Туреччині, не проживав за адресою: АДРЕСА_1 , та не користувався комунальними послугами за вказаною адресою, що підтверджується відмітками у паспорті для виїзду за кордон, тому сума заборгованості, яка підлягає стягненню з нього, складає лише 5315,49 грн. У липні 2024 року він був призваний на військову службу.

Учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 червня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована, зокрема, тим, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим був позбавлений можливості надати свої заперечення і докази та заяву про застосування строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 18).

Копія вказаної ухвали разом з копією позовної заяви направлена на ім`я всіх відповідачів одним конвертом, який вручений 07 жовтня 2021 року (а.с. 21).

Однак, враховуючи, що з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 21) неможливо встановити особу, яка його отримала, оскільки воно не містить прізвища, ім`я та по батькові одержувача, а лише підпис, то відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору.

При новому розгляді справи колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

З копії технічного паспорту на вказану квартиру від 02 жовтня 2008 року вбачається, що її власниками є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (а.с. 65).

КП «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з теплопостачання в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання в будинку за вказаною адресою.

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , утворилася заборгованість, яка за період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2021 року склала 86 745,46 грн (а.с. 4-5).

У зв`язку з простроченням виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги відповідачам за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року нараховані інфляційні втрати у сумі 4988,80 грн та три відсотки річних у розмірі 2126,18 грн (а.с. 6).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Стаття 543 ЦК України передбачає, що в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсягу як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 1 статті 7 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Як встановлено судом, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» у період з 01 серпня 2014 року по 31 липня 2021 року надавались відповідачам послуги з теплопостачання, які вони повинні оплатити.

З відомості про нарахування та оплату за послуги за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що у спірний період підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачами оплата послуг здійснювалась нерегулярно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 86 745,46 грн.

Доказів того, що вказані послуги позивачем фактично не надавались чи відповідачами не отримувались, зокрема, будь-яких заяв, скарг, повідомлень до КП «Харківські теплові мережі» щодо ненадання їм послуг, від відповідачів не надходило. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідачів за надані послуги.

Оскільки відповідачі фактично отримували житлово-комунальні послуги, проте належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих КП «Харківські теплові мережі» послуг, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, наявні підстави для її стягнення.

Разом з тим, вапеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Аналогічні за змістом правові висновки викладено в постанова Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 667/7582/15-ц (провадження № 61-303св20), від 31 травня 2021 року у справі № 357/16765/14-ц (провадження № 61-4916св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 757/4299/14 (провадження № 61-4353св21).

Як вже зазначалось, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши належним чином відповідачів. Оскільки ОСОБА_1 не був обізнаний про наявність спору, не отримував копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі та призначення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає, що його заява про застосування позовної давності має бути прийнята та розглянута судом апеляційної інстанції, навіть з урахуванням того, що відповідач не подавав її до суду першої інстанції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема у постановах від 19 вересня 2018 року у справі № 219/5355/14-ц (провадження № 61-2956св18), від 15 січня 2020 року у справі № 199/892/14-ц (провадження № 61-8366св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 756/5050/15-ц (провадження № 61-21682св19).

Суд враховує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

З цього випливає, що у разі закінчення строку, який припадає на період дії карантину, такий строк продовжується до закінчення дії карантину. Станом на час звернення позивача до суду карантин ще тривав.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності у рамках даної справи, що розпочався у квітні 2017 року, не закінчився у квітні 2020 року, а продовжений у порядку пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Установивши, що відповідачі належним чином не виконували своїх обов`язків щодо оплати наданих КП «Харківські теплові мережі» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого у них утворилась заборгованість, однак, враховуючи, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише у вересні 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущений строк звернення до суду з позовом, за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2017 року.

Оплата періодичного платежу не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин боргу (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц). Тобто, строк позовної давності у даному разі не переривався.

Відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню.

Враховуючи викладене вище, межі заявлених КП «Харківські теплові мережі» позовних вимог, заяву відповідача про застосування позовної давності, продовження визначеного статтею 257 ЦК України строку на період запровадження карантину, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги в межах позовної давності за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 року, яка становить 68 663,43 грн.

Крім того, за несвоєчасну оплату послуг з теплопостачання за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року відповідачам нараховано інфляційні втрати в сумі 4988,80 грн і 3% річних в сумі 2126,18 грн.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки правовідносини, які складися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями у силу вимог статті 509 ЦК України, тому позивач має право на отримання заборгованості із урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Отже, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року, що перебувають у межах строку позовної давності, також є обґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1 на його не проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у певні періоди у зв`язку з орендою іншої квартири і перебуванням за кордоном, що підтверджуються відмітками у його паспорті для виїзду за кордон, посвідкою на проживання, договором оренди від 01 квітня 2017 року (а.с. 55-62), колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 є співвласником вищевказаної квартири, де утворилась заборгованість (а.с. 65), а також в ній зареєстроване його місце проживання (а.с. 7).

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», є своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги.

Таким чином, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.

Послуги з опалення квартири забезпечують утримання житла в належному стані. Нарахування за послуги з підігріву води здійснювалось, виходячи з кількості зареєстрованих осіб - 4, та встановленого тарифу, як вбачається з відомості про нарахування та оплату послуг (а.с. 4-5).

Споживач має право на несплату вартості комунальних послуг, крім постачання теплової енергії, у разі їх невикористання та за відсутності приладів обліку. Це можливо, якщо період тимчасової відсутності в житловому приміщенні або іншому об`єкті нерухомого майна споживача та інших осіб - понад 30 календарних днів. Це має бути документально підтверджено відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги»).

Однак, із заявою про те, що він не проживає за вказаною адресою, ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» не звертався.

Непроживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, не звільняє його, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг.

Навіть проживання в іншому місці не звільняє відповідача від обов`язку оплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено його реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а отже він є користувачем наданих послуг.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц, від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17.

Тож ОСОБА_1 в даному випадку є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавались йому за зареєстрованим місцем проживання, співвласником якого він є.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог КП «Харківські теплові мережі».

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду з позовом КП «Харківські теплові мережі» сплатило судовий збір у сумі 2270,00 грн (а.с. 1).

Оскільки позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» задоволено частково, на 80,7%, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 1 831,89 грн (2270 х 80,7%), по 457,97 грн з кожного з відповідачів.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3405,00 грн (а.с. 102). Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, ОСОБА_1 має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог - 657,17 грн судового збору (3405 х 19,3%)

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з КП «Харківські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 199,20 грн (657,17 - 457,97). З ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 457,97 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 02 квітня 2017 року по 31 липня 2021 року в розмірі 68 663,43 грн, інфляційні втрати в сумі 4988,80 грн; 3 % річних в сумі 2126,18 грн за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2021 року, а всього 75 778 (сімдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят вісім) грн 41 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 199 (сто дев`яносто дев`ять) грн 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (, місцезнаходження: м. Харків, вулиця Мефодіївська, 11) судовий збір у розмірі по457 (чотириста п`ятдесят сім) грн 97 коп з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 січня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина