ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року

м. Київ

справа № 344/16375/17

провадження № 61-7499св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вовчинецька сільська рада Івано-Франківської області, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року у складі судді Пастернак І. А. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у складі колегії суддів Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Мальцевої Є. Є.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської області, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада, ОСОБА_2 , третя особа - обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсними рішень виконавчого комітету сільської ради, свідоцтв про право власності, реєстрації права власності на частину житлового будинку.

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської області (далі - Вовчинецька сільська рада), третя особа - обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі - ОКП «Івано-Франківське ОБТІ»), про визнання недійсними рішень виконавчого комітету сільської ради, свідоцтв про право власності, реєстрації права власності на частину житлового будинку.

Позов мотивував тим, що батько позивача - ОСОБА_1 проживав в с. Вовчинець Івано-Франківської області. В 1962 році на земельній ділянці, яка знаходилась в користуванні його батьків, батько збудував будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1 . Спірне будинковолодіння належало батькові на праві особистої власності, так як на той час виникнення права власності на житловий будинок визначалося за фактом побудови будинку і тому батько ніяких правовстановлюючих документів на будинок не отримував.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер і після його смерті відкрилася спадщина на вказане будинковолодіння, яке складається з житлового будинку та допоміжних приміщень загальною вартістю 899 909,00 грн. Ще при житті батько залишив заповіт, яким заповів йому все належне майно. В зв`язку з цим він звернувся в нотаріальну контору для оформлення спадщини. За його зверненням Вовчинецька сільська рада видала свідоцтво про право власності на 52/100 частини спадкового будинковолодіння на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34.

Згідно цього свідоцтва він отримав свідоцтво про право на спадщину. В сільській раді йому пояснили, що він успадкував частину будинку, яка належала його батькові, а на інші 48/100 частин він зможе оформити спадщину після смерті рідного брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще раніше за батька.

Дружина його брата ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 і після її смерті син померлої, ОСОБА_2 , оформив спадщину на 48/100 частин будинку. В свою чергу, позивач звернувся до нотаріуса для оформлення цієї частини спадщини, але нотаріус йому відмовив. Звернувшись в Івано-Франківське ОБТІ позивач встановив, що рішення Вовчинецької сільської ради та свідоцтва про право власності, видані на ім`я його батька та брата, є незаконними та підлягають скасуванню. Рішенням від 28 листопада 2001 року № 34 виконавчий комітет Вовчинецької сільської ради визнав право власності на спірне будинковолодіння в цілому тільки за його померлим батьком - ОСОБА_1 та зобов`язав ОБТІ видати на ім`я батька свідоцтво про право власності. Таке свідоцтво було видане 04 грудня 2001 року, однак ці документи були приховані від нього.

Не відміняючи попереднє рішення, 25 грудня 2001 року Вовчинецька сільська рада прийняла ще одне рішення № 37, яким затвердила розрахунок ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , проведений Івано-Франківським ОБТІ, за померлим його батьком ОСОБА_1 - 52/100 та його братом ОСОБА_5 - 48/100 і зобов`язала ОБТІ видати свідоцтво про право власності.

Ці свідоцтва про право власності на частки будинковолодіння на ім`я батька і брата видані на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34, але цим рішенням визнано право власності на ціле будинковолодіння лише за їхнім померлим батьком ОСОБА_1 .

Спірні свідоцтва про право власності на частки будинковолодіння видані ще до того, як Вовчинецька сільська рада постановила рішення про визначення часток і розподіл будинковолодіння. Дане рішення було прийняте 25 грудня 2001 року, а свідоцтва видані 24 грудня 2001 року, тобто ще до прийняття рішення сільської ради. Крім цього, позивач вважає, що розрахунок ідеальних часток у праві власності на будинковолодіння між батьком та рідним братом позивача проведено незаконно, так як у момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи, тобто припиняється право своїми діями набувати цивільні права та обов`язки і самостійно здійснювати їх. Померлі за життя не вживали ніяких заходів відносно розподілу будинковолодіння і не робили жодних спроб для цього. Такий акт він побачив вперше в ОБТІ і за померлого батька нічого не підписував. Більше того, даний розподіл будинку суперечить волі батька, бо він все своє майно згідно заповіту заповідав тільки йому.

Наведене свідчить про недійсність вказаних рішень та свідоцтв про право власності на частки будинковолодінь і свідоцтв про право на спадщину, виданих йому та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 . Таким чином, єдиним дійсним документом є заповіт його батька - ОСОБА_1 про те, що все майно, яке йому належало на день смерті він заповідає позивачу.

Після смерті батька він прийняв спадщину в повному обсязі, постійно з дня свого народження проживає та зареєстрований в цьому будинку, підтримує його в належному стані, оплачує комунальні послуги, обробляє прибудинкову земельну ділянку, веде особисте підсобне господарство. Проте він не має можливості оформити належне йому право власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом з тих підстав, що у нього відсутній правовстановлюючий документ на спадковий будинок.

Позивач просив суд визнати недійсними:

- рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37;

- свідоцтво про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24 грудня 2001 року, видане на підставі рішення від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстроване в ОБТІ за № 630;

- свідоцтво про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24 грудня 2001 року, видане на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34, на ім`я ОСОБА_5 , зареєстроване в ОБТІ за № 630;

- реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 17 січня 2018 року залучив до участі в справі в якості співвідповідача - ОСОБА_2

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 15 листопада 2022 року відмовив в задоволенні позову.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37 не суперечать закону, а тому такі рішення не підлягають визнанню незаконними.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24 грудня 2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 ; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24 грудня 2001 року, виданого на ім`я ОСОБА_5 та реєстрації права власності на 48/100 частин житлового будинку, то такі вимоги є похідними від первісних і також не підлягають задоволенню.

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 18 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року скасував в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними:

- свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630;

- свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_5 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630;

- реєстрації права власності на 48/100 частин житлового будинку.

Провадження в цій частині позовних вимог закрив.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні решти позовних вимог залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не надав будь-яких доказів того, що спірне будинковолодіння в цілому належало виключно його батьку і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Позивач після смерті батька погоджувався з визначенням між сторонами розміру ідеальних часток. Він не надав суду будь-яких доказів того, що в результаті такого розподілу часток співвласників у спірному будинковолодінні порушено його права на вказаний житловий будинок. Також він вчинив всі необхідні дії щодо отримання свідоцтва на право на спадщину на майно, на яке мав право спадкування за заповітом і оформлення права власності саме на цю спадкову частку з її реєстрацією 28 лютого 2002 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37, оскільки такі рішення не суперечать вимогам закону, не порушують права позивача, який погоджувався з визначеною йому як спадкоємцю у 2001 році часткою в майні, тому не підлягають скасуванню та визнанню незаконними.

Позивач не навів суду обґрунтованих мотивів неправомірності дій сільської ради, які були б підставою для скасування зазначених свідоцтв і сільська рада не проводила реєстрацію майнових прав. За таких обставин суд обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні цих позовних вимог до Вовчинецької сільської ради, правонаступником якої є Івано-Франківська міська рада.

Апеляційний суд встановив, що позовні вимоги у цій справі та у справі № 344/11049/16-ц щодо вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання недійсними: свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення № 34 від 28 листопада 2001 року на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_5 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; реєстрації права власності на 48/100 частин житлового будинку повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовуються звернення позивача до суду. Тобто такі вимоги були предметом розгляду з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права наведеного не врахував і не дослідив повно та об`єктивно матеріали справи, в зв`язку з чим прийняв в цій частині незаконне рішення, яке підлягає скасуванню у цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 червня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її з Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

26 червня 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 925/394/18, від 04 вересня 2019 року у справі № 911/678/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 910/7764/19 та інших.

У касаційній скарзі позивач зазначає, що його батьки в 1962 році на земельній ділянці, яка знаходилась в користуванні його діда, збудували будинок та надвірні споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок належав батькам на праві спільної часткової власності як майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Скаржник зазначає, що його батько ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і після його смерті відкрилася спадщина на вказане будинковолодіння. Ще при житті батько залишив заповіт, яким заповідав йому все майно.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що окрім скаржника та його померлого брата спадкоємцем за законом є ще рідна сестра ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина покійного брата скаржника - ОСОБА_4 і її син ОСОБА_2 , скориставшись тим, що мати скаржника не отримала свідоцтво на право власності на 48/100 частин будинковолодіння, оформив спадщину, хоча спадщину після смерті батька скаржника не прийняв.

Акт про розподіл ідеальних часток від 07 грудня 2001 року є недопустимим доказом.

Доводи інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_2 надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 30 листопада 1987 року ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений Вовчинецькою сільською радою за № 58, відповідно до якого все своє майно він заповів позивачу.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом (т. 1 а. с. 26).

Рішенням виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 визнано право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 за померлим ОСОБА_1 та зобов`язано ОБТІ видати свідоцтво на право власності на ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 від 04 грудня 2001 року, померлому ОСОБА_1 належить в цілому дане будинковолодіння, яке складається з житлового будинку та господарських будівель. Це свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34. Будинковолодіння зареєстроване в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» і записане в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 630 (т. 1 а. с. 12).

У цьому ж свідоцтві про право власності на будинковолодіння зазначено, що реєстраційний напис на правовстановлюючому документі погашено ОКП «Івано-Франківське ОБТІ».

Відповідно до технічного паспорта станом на 23 жовтня 1987 року житловий будинок складався з основної частини літ «А», яка складалась із веранди 1, коридора 2, жилих кімнат 3, 4, площа квартири АДРЕСА_2 становила 42,1 кв. м, та прибудови літ «А1», яка складалась із веранди 1, жилих кімнат 2, 3, площа квартири АДРЕСА_3 становила 45,9 кв. м (т. 1 а. с. 14-17).

07 грудня 2001 року інженер ОБТІ у присутності співвласників будинковолодіння склав акт про те, що позивач, який підписався за померлого батька, користується квартирою АДРЕСА_3 та сараями, погребом, стайнею, літньою кухнею. Дружина його померлого брата ОСОБА_4 у цьому ж акті вказала, що після смерті чоловіка користується квартирою АДРЕСА_2 та сараєм, літньою кухнею, а огорожа і колодязь залишаються у їх спільному користуванні (т. 1 а. с. 9).

Згідно із розрахунком ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 належить 52/100 частини, ОСОБА_5 , відповідно, 48/100 частини (т. 1 а. с. 10).

Відповідно до довідки-характеристики від 24 грудня 2001 року № 6291, виданої позивачу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_1 належить 52/100 частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_5 48/100 частини (т. 1 а. с. 11).

Згідно виданого 24 грудня 2001 року ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , йому на праві приватної власності належить 52/100 частини цього будинковолодіння (т. 1 а. с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 25 грудня 2001 року № 37 затверджено розрахунок ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , зроблений ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», згідно якого ОСОБА_1 визначено 52/100 частини, а ОСОБА_5 - 48/100 частини спірного будинковолодіння відповідно до часток, якими вони користувалися (т. 1 а. с. 7).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автононої Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Позивач обґрунтовує позов тим, що рішенням виконавчого комітету від 28 листопада 2001 року право власності на все спірне будинковолодіння було визнано за його померлим батьком, а вже 25 грудня 2001 року без скасування цього рішення виконавчий комітет затвердив розрахунок ідеальних часток у спільній власності. Позивач вказує, що будинковолодіння належало батькові на праві особистої власності, який заповів йому все майно. На підставі оскаржуваного рішення він отримав свідоцтво про право власності на 52/100 частин і свідоцтво про право на спадщину. Після смерті дружини брата позивачу відмовлено в оформленні права власності на решту будинковолодіння, що й стало підставою звернення до суду.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач не надав доказів того, що спірне будинковолодіння в цілому належало виключно його батькові.

В матеріалах справи міститься акт про розподіл ідеальних часток від 07 грудня 2001 року, з якого убачається, що позивач фактично користується частиною будинковолодіння, яка становить 52/100 частки, а рештою користувалися члени сім`ї його померлого брата - дружина ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 . Саме на 52/100 частки позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька, яке він зареєстрував в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ»28 лютого 2002 року, що встановлено судом у справі № 344/11049/16-ц. Також із технічного паспорта, на який посилається позивач, відомо, що житловий будинок має основну частину (квартиру АДРЕСА_2 ) і прибудову (квартиру АДРЕСА_3 ). Позивач ОСОБА_1 був присутній під час складання акта про розподіл ідеальних часток (т. 1 а. с. 9-11).

Доводи скаржника щодо недопустимості як доказу акта про розподіл ідеальних часток від 07 грудня 2001 року відхиляються. Суд не установив його недійсності, а матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про невідповідність цього акта вимогам законодавства.

Матеріали справи підтверджують, що позивач, прийнявши спадщину після смерті батька, фактично погодився з визначеним між співвласниками розміром ідеальних часток у спірному будинковолодінні. Жодних доказів того, що такий розподіл порушив його майнові права чи обмежив його у реалізації права власності, до суду не подано. Навпаки, позивач реалізував усі необхідні юридичні дії для оформлення свого спадкового права: отримав свідоцтво про право на спадщину відповідно до заповіту та зареєстрував право власності на належну йому частку будинковолодіння 28 лютого 2002 року.

Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37, оскільки встановлено, що вказані рішення не суперечать вимогам закону, не порушують права позивача, який погоджувався з визначеною йому як спадкоємцю у 2001 році часткою в майні.

У справі № 344/11049/16-ц предметом позову є визнання недійсними: рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37; свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння АДРЕСА_1 від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24 грудня 2001 року, виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 на ім`я ОСОБА_5 , зареєстрованого в ОБТІ за № 630; свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 лютого 2002 року, виданого позивачу на 52/100 частини спірного будинковолодіння; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4 на 48/100 частин будинковолодіння; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 на 48/100 частин будинковолодіння; реєстрації права власності на 48/100 частин житлового будинку; визнання за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом після смерті батька, а саме будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 20 червня 2022 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2021 року у справі № 344/11049/16-цв частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради від 28 листопада 2001 року № 34 та від 25 грудня 2001 року № 37 скасував та постановив в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У справі № 344/11049/16-ц колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що до участі в розгляді справи не залучений належний відповідач - Вовчинецька сільська рада.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до вказаного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що позовні вимоги у цій справі та у справі № 344/11049/16-ц щодо визнання недійсними свідоцтв про право власності та реєстрації 48/100 частин будинковолодіння між тими ж сторонами повністю збігаються за предметом, підставами та обставинами їх пред`явлення. Тобто даний спір уже був предметом судового розгляду між тими самими учасниками, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 925/394/18, від 04 вересня 2019 року у справі № 911/678/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 910/7764/19 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що ухвалені судові рішення порушують права інших спадкоємців, в тому числі сестри позивача.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров