Провадження № 22-ц/812/206/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 січня 2026 року м. Миколаїв

справа № 487/2667/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Шурмою Є.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2025 року під головуванням судді Карташевої Т.А., повне судове рішення складено 07 жовтня 2025 року,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Заводського ВДВС).

Заявник зазначав, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2024 року у справі № 487/2667/23 задоволено його позов та зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 61, 3 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони залишати на ній транспортний засіб MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 , та шляхом передачі ОСОБА_1 ключа від хвіртки воріт для доступу на подвір`я з вул. Кузнецька. На виконання вказаного рішення судом 20 травня 2024 року було видано виконавчий лист. 28 травня 2025 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС було відкрито виконавче провадження № 78195114 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

16 червня 2025 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС в межах вказаного виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про закінчення провадження у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 .

На думку заявника, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена без законних підстав, порушує його права як стягувача. Так державний виконавець послався на п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», проте цей Закон не передбачає посилання виконавця на п. 3 ч. 1 ст. 39. Крім того, пункт 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. А боржник ОСОБА_2 не є юридичною особою. Крім того звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде примусово виконано у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Посилаючись на викладене, заявник просив скасувати постанову старшого державного виконавця Заводського ВДВС Кін А.В. від 16 червня 2025 року про закінчення виконавчого провадження № 78195114 та зобов`язати державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У відзиві на скаргу старший державний виконавець Заводського ВДВС Кін А.В. просила відмовити у задоволенні скарги. Зазначала, що виконавчий лист № 487/2667/23 про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом заборони залишати на ній транспортний засіб MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 , та шляхом передачі ОСОБА_1 ключа від хвіртки воріт для доступу на подвір`я з вул. Кузнецька - не містить ознак майнового (вартісного) характеру, що в свою чергу унеможливлює правонаступництво, а тому виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника вона діяла відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2025 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. Ухвала суду мотивована тим, що під час судового розгляду вказаної справи судом не встановлено неправомірності постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просив скасувати ухвалу та ухвалити нову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, як і державний виконавець посилається на п. 3 ч. 1 ст. 39, а не на пункт 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», також суд не звертає увагу, що у своїй скарзі він зазначав, що Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає посилання виконавця на п. 3 ч. 1 ст. 39, боржник ОСОБА_2 не є юридичною особою, оскільки була фізичною особою. Як вказав ОСОБА_1 пункт 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, проте суд, незважаючи на ці норми, дає своє роз`яснення щодо даного пункту, зазначаючи, що смерть боржника відповідно до зазначеної норми є підставою закінчення виконавчого провадження. Також апелянт вказував про порушення судом норм процесуального права. Так, із ЄДРСР йому стало відомо, що 08 вересня 2025 року суддя ухвалила ухвалу прийняти його скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11 вересня 2025 року, однак ні судову повістку про виклик в судове засідання, відповідно до норм ч. 5 ст. 128 ЦПК України, ні копії даної ували суду він не отримував. В подальшому з ЄДРСР йому стало відомо, що судове засідання 11 вересня 2025 року не відбулося, а із врученої копії ухвали суду від 03 жовтня 2025 року стало відомо, що суд відмовив у задоволенні його скарги. Між тим судову повістку у дане судове засідання він не отримував, розгляд скарги відбувся поза межами встановленого абзацом першим частини першої статті 450 ЦПК України строку, а також без підстав, передбачених абзацом другим тієї ж частини статті. Згідно частини третьої статті 451 ЦПК України суд першої інстанції мав постановити, а не ухвалювати ухвалу. Крім того, постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги, а не вказувати ще про що саме скарга.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлені: про що свідчить довідка про доставку електронного документа «Судова повістка-повідомлення» до електронного кабінету «Електронного суд» учасником справи - старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Кін А.В. (т. 2 а.с. 112 зв.); рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 18 грудня 2025 року (т.2. а.с. 115). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 22 лютого 2024 року у справі № 487/2667/23, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою загального користування площею 61, 3 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони залишати на ній транспортний засіб MAZDA 626 седан, державний номер НОМЕР_1 , та шляхом передачі ОСОБА_1 ключа від хвіртки воріт для доступу на подвір`я з вул. Кузнецька. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1073 грн 60 коп та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 400 грн, а всього в сумі 4 473 грн 60 коп.

Постановою Заводського ВДВС 28 травня 2025 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 487/2667/23, виданого 20 травня 2024 року Заводським районним судом м. Миколаєва, а постановою від 16 червня 2025 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_2 , що підтверджується актовим записом про смерть № 390 від 04 червня 2025 року.

05 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, яку обґрунтовував тим, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена без законних підстав, порушує його права як стягувача, державний виконавець послався на п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», проте цей Закон не передбачає посилання виконавця на п. 3 ч. 1 ст. 39. Крім того, пункт 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи, а боржник ОСОБА_2 не є юридичною особою. Крім того звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде примусово виконано у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження, а тому, на його думку, постанова підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є правомірною, а тому відсутні підстави для її скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (частина друга статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Встановивши, що боржник ОСОБА_2 померла та що відповідні правовідносини не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою боржника (яка повинна особисто виконати покладене на неї судовим рішенням обов`язок вчинити певні дії), державний виконавець обґрунтовано виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з чим правильно погодився суд першої інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що пункт 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою закінчення виконавчого провадження лише у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, а не смерті фізичної особи (боржника), є помилковим тлумаченням заявником норм процесуального права, оскільки зі змісту вказаної правової норми слідує, що виконавче провадження підлягає закінченню як у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, так і за таких же обставин у разі смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника, тобто фізичної особи.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції посилається на п. 3 ч. 1 ст. 39, а не пункт 3 частину першу статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», всупереч вимог частини третьої статті 451 ЦПК України ухвалив ухвалу, а не постановив її, та крім того мав постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги, а не вказувати про що саме ця скарга, - не свідчить про порушення судом норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення скарги.

Разом із тим, хоча суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 , проте припустився процесуальної помилки при її розгляді.

Відповідно до частини першої, другої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду цей строк може бути продовжений не більше ніж на двадцять днів за вмотивованим клопотанням однієї зі сторін або з ініціативи суд. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що суд може розглянути скаргу за умови, що стягувач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і не з`явився в судове засідання.

Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Відповідно до частин другої - п`ятої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 08 вересня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця та призначено до розгляду на 11 вересня 2025 року об 14-00 год., 11 вересня 2025 року розгляд скарги перенесено на 03 жовтня 205 року на 14 :00 год.

Проте в матеріалах справи відсутні відомості про належне повідомлення судом ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду скарги, як 11 вересня 2025 року так і 03 жовтня 2025 року.

Згідно пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, оскільки, суд розглянув скаргу ОСОБА_1 без належного повідомлення стягувача, і на такі обставини посилається апелянт, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідно до вимог пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України оскаржувану ухвалу слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кін А.В. від 16 червня 2025 року про закінчення виконавчого провадження.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи положення пункту 19 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», результати апеляційного перегляду справи, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кін А.В. від 16 червня 2025 року про закінчення виконавчого провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року