Справа № 752/6836/25
Провадження № 2/752/2950/26
РІШЕННЯ

Іменем України

12 січня 2026 року Голосіївський районний суду м. Києва у складі головуючого судді Слободянюк А. В., розглянувши в приміщенні суду в м.Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку, за невикористану додаткову відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року в системі «Електронний суд» позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства (далі - ДП) «Центр консалтингу та ділового співробітництва», в якому просила стягнути на свою користь з підприємства заборгованість в сумі 214 794,68 грн, яка складається із заборгованості по сплаті компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 30 273,28 грн, заборгованості по сплаті компенсації за невикористану додаткову відпустку в сумі 6 880,30 грн та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 177 641,10 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовує наступним.

Відповідно до наказу № 05-К від 08.06.2012 позивач працювала у ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на посаді бухгалтера. На момент працевлаштування на роботу мала двох малолітніх дітей, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що з 01.03.2022 по 31.05.2023 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину. З 01.06.2023 та до моменту завершення військового стану перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін на період дії воєнного стану.

16.10.2023 позивач подала відповідачу на його електронну адресу заяву про звільнення, в якій просила звільнити із займаної посади за власним бажанням з 31.10.2023. Того ж дня подала відповідачу іншу заяву про звільнення, в якій просила звільнити її із займаної посади за власним бажанням з 31.10.2023, трудову книжку надіслати на адресу реєстрації позивача, а суми, належні до виплати при звільненні, перерахувати на визначений картковий рахунок.

Повідомляє, що з 31.10.2023 не виходила на роботу та не виконувала жодних посадових обов`язків на посаді бухгалтера ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 216 КЗпП України позивач із вказаної у заяві про звільнення дати очікувала від відповідача наказ про звільнення з роботи, оригінал трудової книжки, повного грошового розрахунку в зв`язку із звільненням з роботи, а саме виплати заробітної плати за відпрацьовані робочі дні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за невикористану відпустку працівниками, які мають дітей віком до 15 років.

31.10.2024 (через рік після подання заяви про звільнення від 16.10.2023) позивачка подала відповідачу заяву, в якій просила надати усі необхідні документи щодо звільнення з 31.10.2023 з посади бухгалтера ДП «ЦКДС», а також здійснити необхідний розрахунок при звільненні.

29.11.2024 на банківський рахунок позивача від відповідача надійшла оплата в сумі 7 754,13 грн з цільовим призначенням: «компенсація невикористаної відпустки при звільнені». 14.12.2024 від відповідача надійшов лист №58 від 26.11.2024 із копіями наказу №2-к/тр (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024, повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні від 01.08.2024, розрахунку оплати компенсації невикористаної відпустки на підставі наказу №2-к/тр від 01.08.2024, довідки про перебування у трудових відносинах №17 від 13.05.2024.

Дослідивши надіслані відповідачем документи, позивачка дійшла висновку, що відповідач не в повному обсязі виплатив суми заробітної плати, компенсацію за невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку працівникам, які мають дітей віком до 15 років. За підрахунками позивачки, на заявлену нею дату звільнення з роботи - 31.10.2023, відповідач зобов`язаний був виплатити 39 905,74 грн компенсації за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 08.06.2021 по 31.10.2023 у кількості 58 календарних днів; 6 880,30 грн компенсації за невикористану додаткову відпустку працівниками, які мають дітей віком до 15 років, за період роботи з 01.01.2021 по 31.12.2021 у кількості 10 календарних днів.

Вказується, що у заяві про звільнення позивач просила звільнити її з 31.10.2023, а тому саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок здійснити відповідні розрахунки при звільненні.

Оскільки станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав свої обов`язки щодо видачі трудової книжки та щодо сплати на користь позивачки компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустки, в зв`язку із чим відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у сумі 177 641,10 грн.

У позові зазначається, що позов подано з дотримання строків подання заяви про вирішення трудового спору, встановлених ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.03.2025 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 40,41).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с.68,69).

19.04.2025 відповідач ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» надіслав до суду відзив на позовну заяву (а.с.46-47).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, пояснює, що з початку повномасштабного вторгнення позивачка виїхала за кордон і до сьогоднішнього дня там і знаходиться. Через месенджер «Viber» 01.08.2024 від позивачки на телефон директора підприємства надійшла заява про звільнення з посади бухгалтера за угодою сторін (п.1.ст.36 КЗпП) із зазначенням банківських реквізитів для належних виплат при звільненні.

Оскільки позивачка проживає за кордоном, через месенджер «Viber» на її телефон директором відповідача було надіслано наказ № 2-к/тр № від 01.08.2024 про припинення трудового договору (контракту). У зв`язку з тим, що на день звільнення (01.08.2024) позивачка не працювала, оскільки на підставі наказу № 11-к/тр від 31.10.2023 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, то розрахунок з позивачкою було проведено на підставі ст.116 КЗпП на наступний день - 02.08.2024. З невідомих причин у той же день перерахована сума повернулась на рахунок підприємства. Через перебування позивачки за кордоном неможливим було зв`язатися з нею вчасно для з`ясування інформації щодо правильності зазначених нею реквізитів для проведення розрахунку.

31.10.2024 від позивачки надійшла заява з вимогою надати їй документи про звільнення та провести розрахунок, у зв`язку із чим відповідач повторно надав наказ про звільнення та повторно провів розрахунок 29.11.2024. Вважає, що розрахунок з позивачкою було здійснено у відповідності до норм КЗпП України.

На думку відповідача, позивачка вводить суд в оману, оскільки не на всі свої вимоги надала докази, а також замовчує дійсні факти по справі.

Зокрема, за заявою позивачки від 19.07.2021 їй було надано основну щорічну відпустку тривалістю 24 календарних дні наперед навіть за невідпрацьований час (за період з 08.01.2021 по 07.01.2022). Також на підставі заяв позивачки та на підставі положення ст.26 Закону України «Про відпустки» на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника, ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період з 01.03.2022 по 31.05.2023, з 01.06.2023 по 18.08.2023, з 19.08.2023 по 31.10.2023 надавались відпустки без збереження заробітної плати.

Повідомляє, що згідно з ч. 5 ст. 84 КЗпП України час перебування у відпустках, зазначених у ч.ч. 2 і 4 вказаної статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Крім того, за заявою позивачки від 21.08.2020 їй надавалась додаткова відпустка як одному з батьків, які мають двоє дітей віком до 15 років, за 2021 рік. Вказаний вид відпустки позивачка взяла також наперед за невідпрацьований час.

Отже, на думку відповідача, позовні вимоги є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню.

03.12.2025 ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на позовну заяву, вказавши, що 26.11.2025 в системі «Електронний суд» надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а.с.74-80).

У відповіді на відзив на позовну заяву позивачка наводить доводи, які викладені у позовній заяві. Повідомляє, що з урахуванням наказу відповідача від 19.07.2021 № 01-к про надання позивачці основної щорічної відпустки тривалістю 24 календарних дні, позивачка зробила перерахунок днів невикористаної щорічної відпустки, які визначила строком 44 календарні дні, а тому, з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 688,03 грн, вважає, що розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку повинен становити 30 273,32 грн. А з огляду на те, що відповідач 29.11.2024 року перерахував позивачці 7 754,13 грн компенсації невикористаної відпустки, що з урахуванням податків становить суму 9 632,46 грн, остаточна заборгованість відповідача за з компенсації невикористаної щорічної відпустки становить 20 640,86 грн.

Стверджує, що заяву від 21.08.2020 про надання додаткової відпустки позивач ніколи не підписувала, із наказом № 01/к від 21.08.2020 про надання такої відпустки не ознайомлювалась. Заява від 21.08.2020 підписана факсимільним підписом позивача, який фактично був створений набагато пізніше - у 2022 році.Відповідач також підробив заяви від 18.08.2023 та від 31.10.2023 про надання позивачці неоплачуваних відпусток на період дії воєнного стану.

Також, не погоджуючись з доводами відповідача стосовного того, що заява про звільнення була подана позивачкою 01.08.2024, вказує, що ця заява також підроблена відповідачем.

Повідомляє, що діючий та попередній директори відповідача просили позивачку у серпні 2024 року переписати заяви на звільнення з жовтня 2023 року на серпень 2024 року, на що позивач відповіла відмовою.

Справа судом розглядається за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до положення ст.274 ЦПК України.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши надані сторонами докази, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України )

Судом встановлено, що наказом ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» від 08.06.2012 № 05-к ОСОБА_4 прийнято на посаду бухгалтера з 08.06.2012 з посадовим окладом, згідно штатного розпису (а.с.12).

На момент працевлаштування на роботу позивач мала двох малолітніх дітей, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_1 від 06.12.2006 та свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_2 від 15.05.2009 (а.с.13,14).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені за актовим записом № 118 від 29.12.2017 Печерського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві, ОСОБА_4 змінено ім`я на « ОСОБА_1 » (а.с.15).

Наказом ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» № 2-к/тр (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 01.08.2024 ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера за згодою сторін на підставі заяви працівника (ч.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України). Визначено компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.24).

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із датою свого звільнення, повідомляє, що 16.10.2023 надіслала на електронну адресу директора відповідача ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» дві заяви про звільнення із займаної посади з 31.10.2023 (а.с. 19, 20). Однак наказу про звільнення разом із трудовою книжкою та грошовим розрахунком не отримала, а тому 31.10.2024 звернулась до відповідача із заявою з проханням надати документи щодо звільнення позивача з 31.10.2023 та провести розрахунок при звільненні (а.с. 31).

Натомість, заперечуючи проти звернення позивача 31.10.2023 із заявою про звільнення за власним бажанням, відповідач повідомляє, що позивачка звернулась до підприємства із заявою про звільнення за угодою сторін лише 01.08.2024, використовуючи застосунок «Viber» на телефон директора ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва». Як вказує сторона відповідача, листування між сторонами з приводу звільнення позивачки не збереглось, оскільки телефон був пошкоджений.

На підтвердження доводів звернення до роботодавця із заявою про звільнення 16.10.2023, позивач надала скриншот з електронної скриньки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 82), яку позивач називає своєю робочою поштою, відповідно до якого вбачається, що 16.10.2023 на електронну пошту отримувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » було надіслано два файли.

Разом з тим, доказів того, що електронна пошта «» належала директору відповідача або самому відповідачу позивачка не надала, відтак, не довела, що сторона відповідача була належним чином повідомлена про намір працівника звільнитись за власним бажанням з 31.10.2023.

Наданий позивачкою витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» місить посилання на інформацію щодо здійснення зв`язку з підприємством (електронна пошта « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») (а.с. 99), що є відмінною електронною поштою, на яку, як стверджує позивач, було надіслано заяви про звільнення.

Не може бути належним доказом листування між сторонами надані позивачем скриншоти із месенджера «Telegram» (а.с. 100-102), з огляду на те, що суд не може достовірно встановити особи, які ведуть листування, точні дати такого листування.

За матеріалами справи, на підставі наказу № 2-к/тр 01.08.2024 відповідачем здійснено розрахунок оплати компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 9 632,46 грн, а з відповідним відрахуваннями по сплаті податків до сплати, підлягає виплаті 7 754,13 (а.с.25). Така ж сама сума у розмірі 9 632,46 грн, як компенсація за невикористану відпустку, вказана у повідомленні про нараховані та виплачені суми при звільненні від 01.08.2024 (а.с. 26).

Як вбачається з наданої стороною відповідача виписки АТ КБ «ПриватБанк» за період з 02.08.2024 по 02.08.2024, 02.08.2024 о 12:01 здійснено платіж контрагенту ОСОБА_1 у розмірі 7 754,13 грн із призначенням платежу - заробітна плата за серпень 2024 року; 02.08.2024 о 19:18 платіж у 7 754,13 грн було повернуто як помилкова заробітна плата за серпень 2024 року, дата звільнення - 31.10.2023 (а.с.49).

Також, відповідно до виписки АТ КБ «ПриватБанк» за період з 29.11.2024 по 29.11.2024, відповідачем на рахунок позивача ОСОБА_1 НОМЕР_3 29.11.2024 здійснено виплату компенсації невикористаної відпустки при звільнені в сумі 7 754,13 грн (податки сплачено у повному обсязі 02.08.2024). Така ж інформація відображена в інформації про рух коштів ПУМБ (а.с.22,50).

Як вбачається з довідки від 13.05.2024 № 17 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДП «Центр консалтингу та ділового співробітництва» з 01.01.2020, звільнена на підставі заяви від 01.08.2024 за ст.36 КзпП за наказом № 2-к/тр від 01.08.2024. Дохід за період з 01.01.2020 по 31.12.2023 склав 314 713,91 грн. На підставі заяв ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін: на період карантину з 28.02.2022 по 31.05.2023, на період дії воєнного стану з 01.06.2023 до закінчення воєнного стану в Україні (а.с.27, 51).

Статтею 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У частині 1 ст. 116 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення позивачки з роботи, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

За заявою ОСОБА_1 від 21.08.2020 наказом від 21.08.2020 № 01-К надано додаткову відпустку за 2021 рік як матері, яка виховує дітей до 15 років, з 25.08.2020 на 10 календарних днів. Зокрема, у заяві від 21.08.2020 позивач ОСОБА_1 просить надати відпустку як одному з батьків, які мають двох дітей віком до 15 років, за 2021 рік на 10 календарних днів (а.с.63,64).

Отже, за матеріалами справи, позивачка скористалась правом отримати додаткову відпустку за 2021 рік, а тому позовні вимоги у частині стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за період роботи з 01.01.2021 по 31.12.2021 у сумі 6 880,30 грн є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум (постанова Верховного Суду від 01.09. 2021р. у справі № 757/47711/19-ц).

Твердження позивачки стосовно того, що вона не писала заяву від 21.08.2020 про надання додаткової відпустки, спростовуються матеріалами справи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо твердження факту підробки стороною відповідача заяв позивачки про надання відпустки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Також, за матеріалами справи, наказом відповідача від 19.07.2021 № 01-к ОСОБА_1 надавалась щорічна основна відпустка на підставі заяви від 19.07.2021 терміном 10 календарних днів з 02 серпня по 11 серпня 2021 року за період роботи з 08.01.2021 по 07.06.2021, а також щорічна основна відпустка терміном 14 календарних днів з 12 серпня по 26 серпня 2021 року за період роботи з 08.06.2021 по 07.01.2022 (а.с.53,54).

Слід зауважити, що у заяві від 19.07.2021 про надання відпустки позивачка просила надати щорічну основну відпустку, у тому числі, і за період роботи з 08.06.2021 по 07.01.2022, тобто наперед за невідпрацьований час (а.с.54).

Відповідно до розрахункового листка за серпень 2021 року підтверджується виплата позивачу 20 133,74 грн, у тому числі оплата відпустки за серпень 2021 року (а.с.52).

Наказом підприємства від 28.02.2022 № 01-к/тм за заявою ОСОБА_1 від 28.02.2022 позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати на період карантину з 01.03.2022 по 31.05.2022, підстава: заява ОСОБА_1 від 28.02.2022 та постанова КМУ від 09.12.2020 № 1236 (а.с.55,56).

Сторона відповідача та позивача визнають, що у подальшому, відпустка без збереження заробітної плати на період карантину продовжувалась до 31.05.2023, проте відповідного наказу сторонами не надано.

Наказом підприємства від 01.06.2023 № 08-к/тм за заявою ОСОБА_1 від 31.05.2023 позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 01.06.2023 по 18.08.2023 включно тривалістю 79 календарних днів, підстава: заява ОСОБА_1 від 31.05.2023 (а.с.57,58).

Наказом підприємства від 18.08.2023 № 09-к/тм за заявою ОСОБА_1 від 18.08.2023 позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 19.08.2023 по 31.10.2023 включно тривалістю 74 календарних днів, підстава: заява ОСОБА_1 від 18.08.2023 (а.с.59,60).

Наказом підприємства від 31.10.2023 № 11-к/тм за заявою ОСОБА_1 від 31.10.2023 надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану з 01.11.2023 до закінчення воєнного стану, підстава: заява ОСОБА_1 від 31.10.2023 (а.с.61,62).

На підтвердження доводів позивача про те, що відповідач підробив також заяви позивачки від 18.08.2023 та від 31.10.2023 про надання неоплачуваних відпусток на період дії воєнного стану, використовуючи факсимільний підпис позивача, сторона позивача також не дала жодних достатніх та належних доказів. Зокрема доказів звернення до уповноважених органів щодо підроблення підпису відповідачем у заявах про надання відпусток та/або клопотань про призначення судової експертизи з метою встановлення справжності підпису у відповідних заявах позивача.

За положенням ч. 2 ст.26 Закон «Про відпустки», в редакції станом на день видання відповідачем наказу від 28.02.2022 № 01-к/тм, відпустка без збереження заробітної плати надається за згодою сторін на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії проти України, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, визначеного частиною першою цієї статті. Тривалість такої відпустки визначається угодою сторін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», в редакції станом на день видання відповідачем наказу від 28.02.2022 № 01-к/тм, до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органу, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

Окрім того, відповідно до положень ст. 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною другою цієї статті.

Отже, надаючи позивачу відпустки без збереження заробітної плати на період оголошеного карантину, час перебування у зазначених відпустках повинен зараховуватись ОСОБА_1 до стажу роботи, що надає право на щорічну основну відпустку.

Лише 24.12.2023 набрав чинності Закон України №3494-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток та інших питань» (далі - Закон №3494-IX). Вказаним Законом №3494-IX врегульовано питання щодо порядку, строків надання та використання окремих категорій відпусток на час дії воєнного стану, розширено права та можливості роботодавців стосовно вирішення питань щодо надання окремих відпусток, а також інших питань.

Зокрема, Законом №3494-IX ч. 4 ст. 84 КЗпП України викладено у новій редакції: "На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії проти України, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати без обмеження строку, визначеного частиною другою цієї статті. Тривалість такої відпустки визначається угодою сторін"; та доповнено ч. 5: "Час перебування у відпустках, зазначених у частинах другій і четвертій цієї статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Також Законом №3494-IX ч. 3 ст. 26 Закону України «Про відпустки» викладено у редакції: "На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії проти України, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, визначеного частиною першою цієї статті. Тривалість такої відпустки визначається угодою сторін"; та доповнено ч. 4: "Час перебування у відпустках, зазначених у частинах першій і третій цієї статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 цього Закону".

Отже, з 24.12.2023 час перебування у відпустці у зв`язку оголошенням карантину не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, а з огляду на те, що вказаний вид відпустки надавався позивачці до зазначеної дати, відповідачем неправомірно не було взято до уваги строк перебування у зазначеній відпустці при обрахуванні стажу роботи за період з 01.03.2022 по 31.05.2023.

Також відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, в редакції станом на день видання наказу від 01.06.2022 № 08-к/тм, протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки".

Законом України №3494-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток та інших питань» ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», викладено у новій редакції: «Протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України "Про відпустки", без зарахування часу перебування у такій відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України "Про відпустки".

Згідно з статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тому зміни, внесені в Закони України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та «Про відпустки» Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування надання та використання відпусток, а також інших питань» № 3494-ІХ від 22.11.2023 зворотної дії не мають.

Отже, з дня початку відпустки позивача без збереження заробітної плати - 01.03.2022 та період часу перебування в ній до 24.12.2023, діяли норми законодавства, а саме статті 9 та 26 Закону України «Про відпустки», які передбачали врахування у стаж роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, періоду перебування у відпустці без збереження заробітної плати.

Відповідно до позовних вимоги позивача, останній просив включити період перебування у відпустці без збереження заробітної плати до стажу, що дає право на щорічну основну відпустку, та відповідно донарахувати за цей період компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

З урахуванням наведених норм законодавства, суд погоджується з доводами позивача про включення періоду перебування у відпустці без збереження заробітної плати у стаж роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Зокрема, позивачу ОСОБА_1 за наказом № 01-к від 19.07.2021 було надано щорічну відпустку загальною тривалістю 24 календарних дні за період роботи з 08.01.2021 по 07.01.2021 (дата прийняття позивача на роботу - 08.06.2012). Відповідно, за період роботи з 08.01.2022 по 07.06.2022 позивач набула право на 12 днів щорічної відпустки, за період роботи з 08.06.2022 по 07.06.2023 - 24 дні, за період роботи з 08.06.2023 по 31.10.2023 - 8 днів, а всього - 44 календарних дні.

При звільненні ОСОБА_1 за наказом № 2-к/тр від 01.08.2024 було виплачено компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної відпустки, отже підлягає компенсації при звільненні невикористана щорічна відпустка тривалістю 30 днів.

Відповідно наданого відповідачем розрахунку оплати компенсації невикористаної відпустки на підставі наказу №2-к/тр від 01.08.2024, середній заробіток позивачки становить 688,03 грн на день. Таким чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 30 днів, який підлягає стягненню з відповідача, становить 20 640,90 грн (688,03 грн х 30 днів).

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що з вини відповідача не виплачено всіх належних позивачу при звільненні сум з дотриманням строків, встановлених ст. 116 КЗпП України, а саме компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Достатніх доказів на спростування вказаної обставини суду надано не було.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закріплені у ст. ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Роботодавець не несе відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

При вирішенні питання про оплату невикористаних відпусток застосуванню підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки (п. 2 в редакції Постанови КМ№ 957 від 08.09.2023).

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки ( п. 7 розділу 5 Порядку).

Згідно з розрахунком оплати компенсації невикористаної відпустки на підставі наказу №2-к/тр від 01.08.2024, зробленого відповідачем, посадовий оклад ОСОБА_1 становить 20 985,00 грн. Сума заробітку позивача за останні 12 місяців (з серпня 2023 року по липень 2024 року включно) до припинення трудових відносини з відповідачем складає 251 820,00 грн.

Середньоденна заробітна плата позивача складає: 251 820,00 грн / 366 = 688,03 грн.

Як установлено судовим розглядом, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем при звільненні не пізніше 02.08.2024, із позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 14.03.2025.

Таким чином, суд доходить висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 110 772,83 грн (161 робочий день х 688,03 грн), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом.

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

З урахуванням тієї обставини, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи і заперечення відповідача означених висновків суду не спростовують.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вимогу про стягнення сум, що належать позивачу при звільнені у загальному розмірі 37 153,58 грн, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням частково задоволених вимог про стягнення сум, що належать позивачу при звільнені, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 538,26 грн.

За вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є мірою відповідальності відповідача, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 147,95 грн. Разом з тим, з урахуванням ціни позову за вказаною позовною вимогою - 177 641,10 грн, сума судового збору, з урахуванням подання позовної заяви через систему «Електронний суд», повинна була становити 1 421,13 грн (177 641,00 грн х 1% х 0,8 коеф.).

Задовольняючи позов частково щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 886,22 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 76,81,89, 223, 259, 263-265, 268, 279,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану щорічну відпустку, за невикористану додаткову відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 110 772 (сто десять тисяч сімсот сімдесят дві) грн 83 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 20 640 (двадцять тисяч шістсот сорок) грн 90 коп з подальшим утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 886 (вісімсот вісімдесят шість) грн 22 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Центр консалтингу та ділового співробітництва» на користь держави судовий збір у розмірі 538 (п`ятсот тридцять вісім) грн 26 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Центр консалтингу та ділового співробітництва», адреса: 03022, м. Київ, вул. Михайла Максимовича, буд.3, .

Повний текст судового рішення складено 12 січня 2026 року.

Суддя А.В. Слободянюк