ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/191/26 Справа № 951/560/24 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Простибоженко Олег Сергійович, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року та ОСОБА_2 на додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року в цивільній справі номер 951/560/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та припинення стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та припинення стягнення аліментів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 листопада 2006 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2013 року шлюб було розірвано, а рішенням суду від 04 вересня 2015 року з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 . Однак з червня 2021 року син почав проживати разом з батьком у місті Києві, тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та припинення стягнення аліментів.

Позивач просив суд припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та припинення стягнення аліментів - задоволено.

Припинено стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначених рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15.

Після вступу рішення в законну силу відізвано виконавчий лист, виданий Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області справа №175/2325/15 від 02 листопада 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дати набрання законної сили судовим рішенням.

Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 1211,20 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн сплаченого судового збору.

Із вказаним рішенням в частині строку початку стягнення аліментів не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Простибоженко О.С., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд змінити рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року у справі №951/560/24 в цій частині, визначивши початок стягнення аліментів з дня пред`явлення позову, тобто з 31 липня 2024 року.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, такими, що не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на сина сторін, вважав, що такі аліменти підлягають стягненню з дати набрання законної сили судовим рішенням. Такі висновки суду суперечать раніше встановленому факту проживання сина сторін разом із позивачем, який став підставою для задоволення позовної вимоги про припинення стягнення аліментів з позивача, а також не відповідають положенням чинного законодавства.

Чинне законодавство не надає суду дискреційних повноважень у питаннях визначення часу, з якого присуджуються аліменти на дитину. Положення чинного законодавства, які регулюють зазначене питання, є імперативними: аліменти присуджуються з дня пред`явлення позову.

Очікувана сума витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції залежатиме від кількості та тривалості судових засідань, обсягу підготовлених процесуальних документів тощо і становитиме не більше 50000,00 грн.

Докази щодо розміру судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом цієї справи, будуть надані упродовж 5 днів після ухвалення судом рішення.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Фундеряка В.А., надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідачка просила скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2025 року у справі №951/560/24 в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити; здійснити новий розподіл судових витрат в суді першої інстанції; судові витрати, понесені відповідачкою у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000,00 грн, покласти на позивача; у разі задоволення апеляційної скарги позивача зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню; долучити до матеріалів справи додаткові докази, які були відсутні на момент подання першої заяви по суті в суді першої інстанції, та врахувати їх під час прийняття рішення.

Із доводами апеляційної скарги позивача відповідачка не погоджується повністю, як і не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення аліментів на неповнолітню дитину на користь батька дитини. Відповідачка не визнавала і не визнає, що дитина постійно проживає із позивачем (батьком дитини). Постійним місцем проживання дитини є місце проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 .

Із позовом про припинення стягнення аліментів на дитину у зв`язку із тим, що дитина нібито проживає разом із батьком з 2021 року по 2024 рік, позивач до суду не звертався, і правомірність стягнення аліментів не оспорював.

Факт проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , не був встановлений судом. Достовірні та допустимі докази на підтвердження такого факту не були надані до суду першої інстанції.

Акт обстеження умов проживання дитини за участю органів опіки та піклування не

складався, і до суду позивачем не надавався.

Із заявою щодо тимчасового призупинення виконавчого провадження №49236446 з примусового виконання виконавчого документу №175/2325/15 від 13.08.2021 року у зв`язку із тим, що дитина проживає разом із батьком, ОСОБА_2 до Козівського відділу державної виконавчої служби Тернопільського району Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не зверталась. Враховуючи зазначене, така заява є недостовірним, неналежним та недопустимим доказом у справі, про що відповідачка подавала відповідне клопотання до суду першої інстанції.

Під час опитування у суді дитина зазначила, що на даний час батько витрачає на нього значно більше грошей, ніж мати, і дитина проживає із батьком більше часу, ніж із матір`ю. Проте, думка дитини не може бути об`єктивною та не може прийматися судом під час прийняття рішення у даній категорії справ. Зокрема, дитина знаходиться значною мірою у фінансовій залежності від батька, а тому дитина зацікавлена у лояльності позивача.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції задовольнив позов про стягнення аліментів на користь дитини у повному обсязі, і відповідачка усвідомлює, що в разі звернення позивача до виконавчої служби у неї виникне значна заборгованість зі сплати аліментів перед позивачем, вона продовжує виконувати свої обов`язки з матеріального утримання дитини. Зокрема, за період з 12.03.2025 року по 10.04.2025 року відповідачкою було витрачено на дитину 7450,00 грн.

Відповідачка подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести в зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, і які складаються з наступних витрат: витрати на правову допомогу, у тому числі 10000,00 грн у вигляді оплати послуг за складання відзиву на апеляційну скаргу позивача. Остаточний розрахунок буде подано після проголошення рішення суду, у встановлений законом строк.

Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину та припинення стягнення аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Із вказаним додатковим рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.04.2025 року у справі №951/560/24 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

04 квітня 2025 року ОСОБА_2 через канцелярію суду подала клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правову допомогу, оскільки вважає витрати завищеними та неспівмірними, окрім того, просила суд врахувати, що заява про розподіл/відшкодування/ компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи від 31.03.2025 року подана з пропущенням 5-денного строку, встановленого п. 8 ст. 141 ЦПК України.

Стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн є неспіввісним із ціною позову та із доходами відповідачки і становить для неї непомірний тягар.

За період з 01 січня 2024 року по 30 вересня 2024 року сукупний дохід відповідачки склав 82965,34 грн за місяць, це менше ніж 10000,00 грн. В той же час, дохід позивача за 4-й квартал 2024 року становив близько 350000,00 грн за місяць, це понад 100000,00 грн.

Враховуючи складність справи та наданий адвокатом обсяг послуг, принцип співмірності та розумності судових витрат, понесених на оплату правничої допомоги, критерій реальності таких витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, стягнуті судом витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн є дуже завищеними та належним чином не обґрунтованими.

Від ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу ОСОБА_2 до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7, том 1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 800,00 грн та 200,00 грн додаткових витрат щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 12 червня 2015 року до його повноліття (а.с. 9, том 1).

Згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження №49236446 від 05 листопада 2015 року з ОСОБА_1 стягували аліменти у розмірі 1000,00 грн на користь ОСОБА_2 (а.с. 11, том 1).

Зі змісту заяви ОСОБА_2 від 13 серпня 2021 року вбачається, що остання просила Козівський ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області призупинити виконавче провадження №49236446 у зв`язку з проживанням дитини разом з батьком (а.с. 113, том 1).

Згідно з довідкою школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва від 30 липня 2021 року №71 та характеристики, виданої директором школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва від 21 червня 2023 року, ОСОБА_3 навчався в школі з восьмого класу. До цього навчався в Слобожанській НВК №1(а.с. 14, 113, том 1).

Згідно з довідкою №621 від 11 серпня 2023 року виданої ОСОБА_6 , останній є студентом 1 курсу групи ДГ-53 денного відділення за спеціальністю «Дизайн» спеціалізації «Графічний дизайн» ВСП «Фаховий коледж мистецтв та дизайну Київського національного університету технологій та дизайну». Термін навчання з 14 серпня 2023 року по 30 червня 2027 року (а.с. 15, том 1).

Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів з ОСОБА_1 за період з квітня 2018 року по травень 2021 року, той сплачував аліменти на утримання дитини. З січня 2022 року по квітень 2024 року позивач перестав сплачувати аліменти. Станом на 09 травня 2024 року наявна заборгованість у розмірі 7739,3 грн (а.с. 54-60, том 1).

В судовому засіданні суду першої інстанції з`ясовано, що позивач та відповідачка приймають участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини ОСОБА_6 , і останній періодично приїжджає до матері, однак більшість часу мешкає разом з батьком, що не заперечується дитиною та відповідачкою.

Позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання юридичних послуг від 17

червня 2024 року з Адвокатським бюро Олега Простибоженка (а.с. 4-5, том 2).

На підтвердження понесених судових витрат за вказаним договором стороною позивача надано суду додаток №1 до договору про надання юридичних послуг від 17 червня 2024 року, Акт наданих послуг №1 від 28 червня 2024 року, згідно з яким консультація щодо правової позиції та перспектив розгляду справи судом та підготовка позовної заяви складає 20000,00 грн (а.с. 5зв, 6, том 2).

26 грудня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Олега Простибоженка було укладено ще один договір про надання юридичних послуг (а.с. 6зв-7зв, том 2).

На підтвердження понесених судових витрат за вказаним договором стороною позивача надано суду додаток №1 до Договору про надання юридичних послуг від 26 грудня 2024 року, Акт наданих послуг №1 від 31 березня 2025 року, згідно з яким ознайомлення з відзивом, консультація, підготовка та подання відповіді на відзив та участь у двох судових засіданнях складає 62790,00 грн (а.с. 8, 8зв, том 2).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, визначивши початок стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати набрання рішенням законної сили.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості саме в такому розмірі, оскільки такий розмір буде відповідати критеріям виправданості, розумності та справедливості..

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, визначальним при вирішенні спору суд визнає гарантоване Конституцією та законами України право дитини на належне повноцінне її утримання.

Так, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно з ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З аналізу статей 267-271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Аналогічний висновок наведено в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21.

Також, Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2021 року у справі 520/21069/18 дійшов висновку, що за своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Положеннями ч. 2,3 ст. 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі i щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15 позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 800,00 грн та 200,00 грн додаткових витрат щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 12 червня 2015 року до його повноліття.

Згідно з довідкою школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва від 30 липня 2021 року №71 та характеристики, виданої директором школи І-ІІІ ступенів №309 Дарницького району м. Києва від 21 червня 2023 року, ОСОБА_3 навчався в школі з восьмого класу. До цього навчався в Слобожанській НВК №1.

Згідно з довідкою №621 від 11 серпня 2023 року, виданої ОСОБА_6 , останній є студентом 1 курсу групи ДГ-53 денного відділення за спеціальністю «Дизайн» спеціалізації «Графічний дизайн» ВСП «Фаховий коледж мистецтв та дизайну Київського національного університету технологій та дизайну». Термін навчання з 14 серпня 2023 року по 30 червня 2027 року.

Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів з ОСОБА_1 за період з квітня 2018 року по травень 2021 року, той сплачував аліменти на утримання дитини. З січня 2022 року по квітень 2024 року позивач перестав сплачувати аліменти. Станом на 09 травня 2024 року наявна заборгованість у розмірі 7739,3 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив суд припинити стягнення аліментів з позивача на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15, та стягнути з ОСОБА_2 , на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї чверті) частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що, право позивача ОСОБА_1 щодо отримання аліментів з відповідачки ОСОБА_2 на утримання їх неповнолітнього сина є похідним від права позивача на звільнення від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання їх неповнолітнього сина.

Отже, враховуючи дію принципу обов`язковості судових рішень, оскільки стягнення аліментів відбувалось на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2015 року у справі №175/2325/15, яке набрало законної сили, та в подальшому ухваленням рішення у справі №951/560/24 було припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , тому і моментом, з якого позивач набув права на стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дата набрання рішенням у справі №951/560/24 законної сили.

За таких обставин, виходячи з наведеного, визначаючи початок стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати набрання рішенням законної сили суд першої інстанції дійшов в цьому питанні правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд.

Розглядаючи довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправомірність ухваленого додаткового рішення про стягнення з неї судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19).

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання юридичних послуг від 17 червня 2024 року з Адвокатським бюро Олега Простибоженка.

На підтвердження понесених судових витрат за вказаним договором стороною позивача надано суду додаток №1 до договору про надання юридичних послуг від 17 червня 2024 року, Акт наданих послуг №1 від 28 червня 2024 року, згідно якого консультація щодо правової позиції та перспектив розгляду справи судом та підготовка позовної заяви складає 20000,00 грн.

26 грудня 2024 року між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Олега Простибоженка було укладено ще один договір про надання юридичних послуг.

На підтвердження понесених судових витрат за вказаним договором стороною позивача надано суду додаток №1 до Договору про надання юридичних послуг від 26 грудня 2024 року, Акт наданих послуг №1 від 31 березня 2025 року, згідно якого ознайомлення з відзивом, консультація, підготовка та подання відповіді на відзив та участь у двох судових засіданнях складає 62790,00 грн.

Отже, виходячи з наведеного вище, перевіряючи законність і обґрунтованість додаткового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, а також думку відповідачки з цього питання, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Розглядаючи довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про пропущення позивачем строків на подачу доказів судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частин 3, 6 статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

З матеріалів справи вбачається, що у позовній заяві позивачем зазначалось, що ним понесено судові витрати у сумі 20000,00 грн на підготовку позову та консультації адвоката щодо перспектив вирішення спору, а також очікується можливість збільшення розміру понесених витрат у разі необхідності залучення адвоката до участі у судових засіданнях тощо. Окрім того у позовній заяві також зазначалось, що докази щодо розміру судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом цієї справи, будуть надані не пізніше 5-и днів після ухвалення судом рішення у справі.

Рішення у справі прийнято 25 березня 2025 року (вівторок).

5-денний строк для подання доказів понесення судових витрат закінчується 30 березня 2025 року (неділя, вихідний день). Таким чином, останній день для подання доказів понесення судових витрат 31 березня 2025 року (понеділок).

31 березня 2025 року представником позивача адвокатом Простибоженком О.С. подано заяву з доказами понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Отже, представником позивача адвокатом Простибоженком О.С. не було пропущено строк на подання доказів понесення ним судових витрат, а довід апеляційної скарги щодо цього є необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судові рішення, які відповідають вимогам закону.

Підстав для їх скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Простибоженко Олег Сергійович, та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року та додаткове рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: