Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4674/25
Номер провадження2/711/119/26
05 січня 2026 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретарів судового засідання Овезової Ю.В., Кобилки Є.О., Дмитренка О.Ю.,
представника позивача адвоката Солодкової С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії,
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.04.2025 він та його рідна сестра ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .
Відповідач у справі ОСОБА_2 - цивільна дружина батька позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 , як стверджує позивач у мотивувальній частині позовної заяви, ОСОБА_2 продовжує проживати в квартирі АДРЕСА_2 .
Також позивач у позові зазначає про те, що наразі означена квартира потрібна йому для проживання та користування означеним об`єктом нерухомості. Проте відповідач ОСОБА_2 добровільно відмовляється залишати квартиру АДРЕСА_2 , хоча в неї є місце проживання там, де наразі вона зареєстрована, а також, як стверджує позивач, відповідач відмовляється надавати йому ключі від квартири, перешкоджаючи тим самим в доступі до його власності.
Підсумовуючи викладене, позивач у позові зазначає про те, що відповідач без всяких на те підстав мешкає у квартирі, яка їй не належить, не має права користування нею, а також перешкоджає позивачу у здійсненні права користування означеним об`єктом нерухомості, що перебуває в спільній частковій власності позивача та третьої особи, а тому позивач вимушений звернутися до суду про виселення відповідача із займаного нею житлового приміщення із зобов`язанням останньої надати вільний доступ до квартири шляхом передачі йому ключів від неї.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04 червня 2025 заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.24-25).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 червня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії; розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання о 13 год 00 хв 11 липня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.28-29).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 11.07.2025 відкладене підготовче засідання до 09 год 30 хв 11 серпня 2025 року в зв`язку з неприбуттям у судове засідання відповідача ОСОБА_2 (а.с.84-85).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 11.08.2025 відкладене підготовче засідання до 09 год 30 хв 27 серпня 2025 року (а.с.111).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 27.08.2025 відкладене підготовче засідання до 12 год 10 хв 03 жовтня 2025 року (а.с.119-120).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 жовтня 2025 року закрите підготовче провадження у справі № 711/4674/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії; розгляд справи по суті призначений 04 листопада 2025 року о 10 год 00 хв в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.140-141).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 04.11.2025 розгляд справи по суті відкладено до 11 год 00 хв 09 грудня 2025 року (а.с.160).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси віл 09.12.2025 розгляд справи по суті відкладено до 11 год 30 хв 26 грудня 2025 року (а.с.176-177).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 26 грудня 2025 року о 11 год 30 хв не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, відзиву до суду не направила, хоча про місце, день і час розгляду справи була повідомлена належним чином, а саме: шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання на адреси як місця реєстрації проживання ( АДРЕСА_3 ), так і місця проживання, що вказана у вступній частині позовної заяви ( АДРЕСА_2 ).
У зв`язку з наявністю законодавчо визначених умов для проведення заочного розгляду справи, суд 26 грудня 2025 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав (а.с.160).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Солодкова С.І. позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. Просила суд ухвалити рішення, яким виселити відповідача із займаного нею житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, та зобов`язати відповідача надати позивачу вільний доступ до квартири шляхом передачі позивачу ключів від квартири АДРЕСА_1 .
Також у жодне судове засідання не з`явилася третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , хоча про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, а саме: шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на адресу місця проживання, що вказана у вступній частині позовної заяви, про причини неявки не повідомила, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без її участі до суду не подала, письмових пояснень до суду не направила.
Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання до суду не подали, тому суд, заслухавши думку представника позивача ОСОБА_1 адвоката Солодкової С.І., яка не заперечила проти розгляду справи у відсутність відповідача та третьої особи як учасників справи, керуючись ч.1 ст.223 ЦПК України, постановив протокольну ухвалу про проведення судового засідання в справі №711/4674/25 за даної явки учасників справи.
26 грудня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 08 год 50 хв 05 січня 2026 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію представника позивача ОСОБА_1 адвоката Солодкової С.І., висловлену як письмово, так і під час проголошення вступного слова, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина складається з квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом №1594, виданим 21.04.2025 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О. (бланк серії НСХ №761177) (а.с.9).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №423492090 від 21.04.2025 суд встановив, що за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на 1/2 частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №1594, виданим 21.04.2025 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О. (а.с.9 зворот).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).
Отже, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право створює презумпцію належності цього права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації.
Також у судовому засіданні, що відбулося 26.12.2025, суд безпосередньо дослідив лист ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 28.04.2025, що адресований ОСОБА_2 , зі змісту якого встановив, що адресантами було запропоновано адресату знятися з реєстрації та виселитися з квартири АДРЕСА_1 , а також передати їм ключі від означеної квартири до 10 травня 2025 року (а.с.13).
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами, дійшов таких висновків.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Права власника квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, відповідно до яких передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Отже, аналізуючи вказані норми права, суд дійшов висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно статті 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів в порядку та строки, встановлені законом або судом, покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що вказано у ст.76 ЦПК України.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Із безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів суд встановив, що надані представником позивача докази на підтвердження позовних вимог про виселення відповідача та зобов`язання її надати позивачу вільний доступ до квартири шляхом передачі ключів, не підтверджують того, що дійсно відповідач ОСОБА_2 , станом на день розгляду справи, фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 , а відповідно і чинить перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні означеним нерухомим майном.
Такий висновок суду ґрунтується на тому, що єдиним засобом доказування, який, на думку представника позивача, свідчить про проживання та користування відповідачем квартирою АДРЕСА_1 , станом на день розгляду справи судом, є лист від 28 квітня 2025 року (а.с.13). Проте сам факт направлення листа позивачем відповідачу на адресу об`єкту житлової нерухомості, про виселення відповідача з якого позивач просить суд ухвалити судове рішення, безумовно не свідчить, що відповідач, станом на день розгляду справи судом, проживає в такому об`єкті нерухомості чим порушує права його власника (співвласника) на володіння, користування та розпорядження таким майном.
У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що означений засіб доказування безумовно не свідчить про факт проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 , а відповідно і про вчинення нею перешкод позивачу у володінні та користуванні спірних об`єктом нерухомості, що потребує судового захисту у спосіб, передбачений прохальною частиною позовної заяви.
Водночас суд звертає увагу учасників справи, що позивач не надав суду доказів, з яких можна було б зробити категоричний висновок, що позивач, після набуття права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 , приходив до означеного об`єкту нерухомості та встановив, що у ньому продовжує проживати цивільна дружина його покійного батька ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , яка чинить йому перешкоди в користуванні означеним нерухомими майном, а також відмовляється передавати ключі від нього, що потребує судового захисту шляхом виселення відповідача та зобов`язання вчинити певні дії. Зокрема, позивачем не надано суду таких належних і допустимих засобів доказування заявлених позовних вимог як: довідки (акту) балансоутримувача будинку АДРЕСА_4 , в якому розміщена квартира АДРЕСА_6 , про фактичне проживання відповідача в означеному об`єкті нерухомості до часу, що передує зверненню позивача до суду або під час розгляду справи по суті, та (або) показів свідків, зокрема сусідів, та (або) документів від правоохоронних органів, які були складені за результатами виклику позивачем співробітників останніх у зв`язку з вчиненням відповідачем йому перешкод у володінні та користуванні означеним об`єктом житлової нерухомості, тощо.
Представник позивача не заявляла у судовому засіданні клопотань про витребування чи забезпечення доказів; суд у свою чергу позбавлений процесуального права збирати докази, а тому повно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення та зобов`язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю обставин, що є підставою як для виселення відповідача, так і для зобов`язання надати позивачу вільний доступ до квартири шляхом передачі ключів від неї.
Що стосується розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Водночас ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із досліджених квитанцій до платіжних інструкцій на переказ готівки від 26.05.2025 та 09.06.2025 (а.с.1) суд встановив, що позивачем понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 2422,40 грн.
Оскільки суд позовні вимоги позивача визнав необгрунтованими і недоведеними та відмовив у їх задоволенні, тому судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 15, 16, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 82, 89, 244, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , про виселення та зобов`язання вчинити певні дії.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне заочне рішення складене 05 січня 2026 року.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 .
Головуючий: О. В. Петренко