Справа № 462/65/26
УХВАЛА

07 січня 2026 року м. Львів

Суддя Залізничного районного суду м. Львова Гедз Б. М., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

Представник ОСОБА_1 адвокат Забродний Є.О. за допомогою підсистеми «Електронний Суд» звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , уродженки м. Ракверя, Естонія, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Москва Російська Федерація.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У відповідності до частини 9 статті 10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Ознайомившись із поданою заявою та доданими до неї матеріалами, суд приходить до висновку, що така не відповідає вимогам, визначеним чинним цивільним процесуальним законодавством.

Частина 1 ст. 315 ЦПК України містить перелік фактів, справи про встановлення яких можуть бути розглянуті судом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно частини 2 цієї статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Порядок проведення реєстрації актів цивільного стану визначено Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 1 липня 2010 року № 2398-VI зі змінами.

Захист прав громадян України за кордоном, в тому у числі реєстрація актів цивільного стану, здійснюється консульськими установами України відповідно до "Консульського статуту України" від 2 квітня 1994 року N 127/94 зі змінами.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси), до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Статтею 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010 зі змінами передбачено як підставу реєстрації смерті фізичної особи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

У даному випадку, згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 18 жовтня 2025 року компетентним органом Російської Федерації, встановлено, що ОСОБА_2 , громадянка Російської Федерації, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на території Російської Федерації, м. Москва, відтак компетентним органом Російської Федерації засвідчено смерть останньої у певний час та на території Російської Федерації, тобто у розумінні ст. 317 ЦПК України смерть особи мала місце не на території України, яка тимчасово окупована Російською Федерацією та до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, згідно Наказу №309 від 22.12.2022 не внесена.

23.12.2022 набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року».

Цим Законом передбачено зупинення у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дії вказаної Конвенції та Протоколу 1997 р. до неї, вчиненого від імені України 28.03.1997 р., та вихід України зі вказаної Конвенції та Протоколу.

Враховуючи викладене, дія Конвенції від 22.01.1993 р. та Протоколу від 28.03.1997 р. зупинена, починаючи з 27.12.2022 щодо будь-яких документів виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі та посвідчення.

Із дати зупинення дії Конвенції від 22.01.1993 р., тобто з 27.12.2022 р., у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем.

З дати зупинення дії Мінської конвенції не здійснюється співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами Російської Федерації та республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї.

Враховуючи, що діяльність консульських установ України на території росії припинено (повідомлення МЗС від 13.03.2022 року), то реєстрація актів цивільного стану щодо громадян України на території вказаної держави є неможливим.

За таких обставин, звернення про встановлення факту смерті громадянина України на території іншої держави за умови неможливості реєстрації його смерті відповідно до вищевказаного порядку до національного суду є правомірним, за вказаної правової ситуації судом можуть бути застосовані загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на території такої держави.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на території іноземної держави, заявник покликається на те, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 може підтверджувати факт її смерті лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем, оригіналу свідоцтва у заявника немає, оскільки такий документ знаходиться на території російської федерації, Галицьким відділом ДРАЦС відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2 , а встановлення факту смерті останньої у судовому порядку необхідне для оформлення заявником своїх спадкових прав.

Так, відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами членами СНД, зокрема, Україною і Російською Федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Дія вказаної Конвенції відповідно до Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» № 2783-IX від 01 грудня 2022 року, який набрав чинності 23 грудня 2023 року, була зупинена у відносинах з російською федерацією та республікою Білорусь, також Україна згідно з положеннями зазначеного Закону вийшла з цієї конвенції.

Зокрема, дія Конвенції від 22 січня 1993 року та Протоколу від 28 березня 1997 року зупинена з 27 грудня 2022 року.

Дія цієї Конвенції (у тому числі й ст. 13) зупиняється щодо будь-яких документів виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка Білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.

Поруч з цим, з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, що набула чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з Росією і Білоруссю.

Водночас, пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» було установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

З аналізу наведеного, вбачається, що станом на день розгляду заяви, свідоцтво про смерть, видане на території Російської Федерації, не потребує апостилю та будь-якої легалізації, та має бути прийнято органами державної влади як доказ смерті особи, оскільки підтверджує цей факт.

Повторна реєстрація смерті особи законодавством України не передбачена.

Заявник не позбавлений можливості звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі свідоцтва про смерть, яке видано уповноваженим на це іноземним органом.

Так, заявник покликається на відмову Галицьким відділом ДРАЦС у державній реєстрації смерті ОСОБА_2 , однак згідно змісту долученої до заяви відповіді начальника Галицького відділу ДРАЦС від 27.12.2025, заявника повідомлено про відсутність підстав для проведення державної реєстрації смерті ОСОБА_2 органами державної реєстрації актів цивільного стану саме з огляду на те, що згідно копії свідоцтва про смерть встановлено, що державна реєстрація смерті проводилась компетентними органами російської федерації.

А відтак, покликаючись на необхідність встановлення факту смерті ОСОБА_2 для реалізації надалі спадкових прав після смерті матері, заявником в той же час не надано жодних доказів про наявність у нього перешкод у реалізації таких прав, зокрема доказів звернення до нотаріуса та отримання відмову нотаріуса у прийнятті документів тощо, суду не представлено.

Слід зазначити і про невідповідність заяви ОСОБА_1 іншим вимогамчинного цивільного процесуального законодавства.

Так, частиною 6 ст. 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Заявник у поданій заяві зазначає про відсутність у нього оригіналів документів на підтвердження смерті ОСОБА_2 , покликаючись на те, що такі видані та знаходяться на території російської федерації, поруч з цим, не наведено жодних обставин, які перешкоджають в отриманні оригніалів таикх документів та не надано доказів вжиття заходів у витребуванні заявником оригніалу свідоцтва про смерть.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Відповідно до ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», зокрема ст. 14 визначено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.

Подані судові документи повинні бути викладені державною мовою.

Така правова позиція викладена у ухвалі Верховного суду України від 31 березня 2020 року у справі № 636/398/19, від 19 березня 2020 року у справі № 629/5741/19, від 02 березня 2020 року у справі №623/4072/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 638/6372/19.

Указане також неодноразово наголошувалось Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 12.02.2020 року у справі № 9901/12/20.

Пунктом 8 Інструкції з діловодства в місцевих та адміністративних судах України затвердженим наказом Державної судової адміністрації № 814 від 20.08.2019 року передбачено, діловодство в суді ведеться державною мовою, крім випадків, передбачених законодавством України. Усі документи суду складаються державною мовою. У діловодстві суду можуть використовуватися вхідні документи, викладені іноземною мовою, забезпечені перекладом відповідно до вимог чинного законодавства.

До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22 лютого 2012 року визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.

В той же час, як вбачається з наявних в матеріалах заяви доказів, на які покликається заявник та на підставі яких просить встановити факт, що має юридичне значення, заявником представлено документи іноземних органів та установ, викладені іноземною (російською) мовою без надання офіційного перекладу їх змісту, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити зміст таких документів та відповідно встановити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, з посиланням на вказані докази.

Відповідно до пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Однак, як вбачається зі змісту вищевказаної норми, звільненню від сплати судового збору підлягають заявники у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

При цьому, заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті подана у зв`язку із вимогою щодо реєстрації факту смерті фізичної особи відповідними органами України, а не у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Жодних доказів на підтвердження наявності будь-якої із вищеперелічених обставин у заявника суду не представлено.

За наведеного, ОСОБА_1 немає пільг зі сплати судового збору відповідно до пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 243/12928/18 (провадження № 61-5728св19).

Пунктом 4 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду заяви у справах окремого провадження, яка подана, зокрема, фізичною особою, ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року складав 3 328,00 грн.

На підставі зазначеного, судовий збір за подання заяви у цій справі підлягає сплаті у розмірі 665,60 грн. (3 328,00 грн. х 0,2 = 665,60 грн.).

Таким чином, заявнику також необхідно сплатити судовий збір у розмірі 665,60 грн. або надати документи, які підтверджують звільнення заявника від сплати судового збору.

У відповідності до ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що заяву подано без додержання вимог, передбачених чинним ЦПК України, суд приходить до висновку, що таку слід залишити без руху і надати заявнику строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху для їх усунення.

Керуючись ст. 175, 177, 185, 293-294 ЦПК України,

постановив:

заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: Галицького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без руху.

Заявник має право протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху письмово усунути вказані недоліки.Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає визначені вимоги, заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо заявник не усунули недоліки заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис) Б.М. Гедз

З оригіналом згідно.

Оригінал ухвали у справі № 462/65/26

Суддя: Б.М.Гедз