Справа № 2-6917/2010
Провадження № 4-с/161/7/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Романюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

28 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Свою скаргу обгрунтовує тим, що в провадженні Другого відділу ДВС міста Луцьк ГТУЮ перебувало на виконанні ВП № 23369617 про стягнення з ОСОБА_1 солідарно в користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 71580.25 гривень заборгованості за виконавчим листом виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області № 2-6917/2010 від 12.11.2010. При цьому, постановою про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми боргу 71580.25 грн а саме реєстраційний номер обтяження 10671528, підстава обтяження: постанова про відкриття виконавчого провадження б/н. 15.09.2014 вказане виконавче провадження було закінчено на підставі п. 10 ч. | ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»: виконавчий документ було направлено за належністю до Відділу ДВС Луцького районного управління юстиції. При цьому, у відповідності до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в реакції, чинній на момент винесення постанови про закінчення) арешт з його майна не знято.

21.11.2025 року боржник звернувся до ДВС з заявою про зняття арешту, однак отримав відповідь ДВС від 18.11.2025 року з відмовою в знятті арешту в силу приписів ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає бездіяльність органів виконавчої служби незаконною, просить зобов`язати зняти арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні.

Від представника скаржника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги за скаргою підтримує.

Представник Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та представник стягувача АТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі ДВС міста Луцьк ГТУЮ перебувало виконавче провадження № 23369617 про стягнення з ОСОБА_1 солідарно в користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 71580.25 гривень заборгованості за виконавчим листом виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області № 2-6917/2010 від 12.11.2010.

За вказаним виконавчим провадженням державним виконавцем 30.10.2010 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ( з накладенням арешту на майно боржника).

Як вбачається з постанови від 29.11.20111 про закінчення виконавчого провадження, Головним державним виконавцем Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_1 солідарно в користь ВАТ «Державний ощадний банк України» 71580.25 гривень заборгованості за виконавчим листом виданим Луцьким міськрайонним судом Волинської області № 2-6917/2010 від 12.11.2010 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням згідно заяви стягувача, виконавчий збір стягнуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.7 частини 1 статті 49 Закону України « Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Згідно ч.1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому, приписами частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено мету накладення арешту, а саме: арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Належними та допустимими доказами підтверджено, що рішення суду на примусовому виконанні не перебуває, виконавче провадження в межах якого було накладено арешт завершено провадженням, арешт майна протягом тривалого часу продовжує бути чинним, що позбавляє власника на власний розсуд розпоряджатися належним йому майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Як передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

В силу Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року №606-ХІV) у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Таким чином, накладення арешту та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна обмежує права позивача як власника, щодо вільного розпорядження вищевказаним майном.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для арешту майна, враховуючи конституційний принцип непорушності права власності особи, права заявника існуванням арешту на належне йому на праві власності майно порушені, а тому підлягають судовому захисту шляхом зняття арешту з нерухомого майна.

Згідно ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З врахуванням наведеного, скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити діїпідлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 260, 450, 451 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Луцького відділу державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії- задовольнити.

Зобов`язати Луцький відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешт, накладений на майно боржникаОСОБА_1 (Реєстраційний номер обтяження №110671528, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно в межах суми боргу 71580,25 гривень), зареєстрований на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н 30.11.2010, обтяжувач: Другий відділ державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 06 січня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.