Справа № 369/1090/25
Провадження №4-с/369/59/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі судових засідань Осіпова В.І.

за участю представника скаржника ОСОБА_1

представника заінтересованої особи Колесник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду (виїзному судовому засіданні) в м.Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи заступник директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Публічне акціонерне товариство Акціонерне товариство «Синтез» на дії посадової особи органу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 скаржник звернувся до суду з даною скаргою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 25739605 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990/09р. від 18.11.2009р. про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_2 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн., 1700,00 грн. державного мита та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В ході виконання зазначеного виконавчого листа державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчий збір у розмірі 3 385 473,35 грн. та накладено арешт на все належне йому рухоме та нерухоме майно.

13.06.2013 р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві АБ «Синтез», відповідно до якої виконавчий лист по справі № 2-2990 від 18.11.2009р. було повернути стягувачеві. Зазначає, що постанова про стягнення з нього виконавчого збору від 08.08.2011р.взагалі не була пред`явлена як виконавчий документ до виконання.

Зазначає, що наразі дане виконавче провадження завершено та матеріали його знищені, але арешт на належне йому майно не знято.

Просить суд визнати незаконною бездіяльність заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю. щодо не зняття арештів, накладених на грошові кошти і майно ОСОБА_2 у виконавчому провадженні №25739605 та зобов`язати Заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України І.С. Нещадима зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належать ОСОБА_2 , накладених у виконавчому провадженні ВП № №25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990 від 18.11.2009р. про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_2 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн., 1700,00 грн. державного мита та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 2025 року відкрито провадження в справі, призначено скаргу до розгляду.

Від представника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 03.03.2025 року надійшли заперечення на скаргу. Зазначає, що повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження не скасовує накладений арешт на майно боржника в силу приписів ч.1 ст.50 вказаного Закону. Такий обов`язок у державного виконавця існує у разі закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, стягнення основної винагороди приватним виконавцем. Відсутність доказів сплати скаржником коштів на виконання постанови про стягнення з нього виконавчого збору підтверджує відсутність правових підстав для зняття арешту з майна скаржника. Просить відмовити у задоволенні скарги.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи просив відмовити в задоволенні скарги.

Заслухавши пояснення представників скаржника та заінтересованої особи, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення скарги частково, з урахуванням такого.

Судом встановлено, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 25739605 з примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990/09р. від 18.11.2009р. про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_2 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн., 1700,00 грн. державного мита та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В ході виконання зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчий збір у розмірі 3 385 473,35 грн. та накладено арешт на все належне йому рухоме та нерухоме майно.

13.06.2013 р. державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві АБ «Синтез», відповідно до якої виконавчий лист по справі № 2-2990 від 18.11.2009р. було повернуто стягувачеві.

ОСОБА_2 стало відомо, що арешти, накладені у виконавчому провадженні ВП № 25739605 з рухомого та нерухомого майна, яке належить йому зняті не були, не дивлячись на те, що виконавчий лист Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990 від 18.11.2009 р. було повернуто стягувачу, а постанова про стягнення виконавчого збору від 08.08.2011 р. взагалі не була пред`явлена як виконавчий документ до виконання. Окрім того, відповідно до ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в ред. що діяла на той час № 606-14) визначено строк на пред`явлення такого виконавчого документу до виконання в 1 рік, а з її винесення пройшло більше 6 років.

23 серпня 2017 р. через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою, в якій просив зняти всі арешти з рухомого та нерухомого майна, коштів. Однак письмової відповіді не отримав.

19.12.2017 р. представнику ОСОБА_2 при поданні заяви на ознайомлення із матеріалами ВГІ№ 25739605 стало відомо, що матеріали зазначеного ВП були знищені, а тому ознайомитися з ними не має можливості.

При повторному зверненні до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 17.01.2018 р., в якому ОСОБА_2 через свого представника повторно просив зняти зазначені вище арешти, а також надати письмову інформацію щодо наявності матеріалів виконавчого провадження ВП № 25739605 - 06.03.2018 р. представником було отримано відповідь, де відмовлено у знятті арештів з майна Заявника, не дивлячись навіть на той факт, що було письмово підтверджено відсутність матеріалів ВП №25739605, оскільки вони були знищені відповідно до Акту від 27.02.2017 р. Підставою для відмови, зокрема посилання суб`єкта оскарження на чинність Постанови про стягнення виконавчого збору.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що порядок примусового виконання рішень визначений Законом України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (надалі - Закон №606-XIV), що був чинний на момент відкриття та закінчення виконавчого провадження, у якому було накладено арешт на майно позивача.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні згідно з ст. 6 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 статті 11 Закону №606-XIV, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частин 1, 2 ст.50 Закону №606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно з частинами 1, 2 статті 60 Закону №606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З аналізу наведеної норми слідує, що позивач має право звернутись до суду з позовом про зняття арешту майна, а суд має право прийняти рішення про зняття арешту з майна.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що всі матеріали виконавчого провадження знищені. Будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з червня 2013 року по день розгляду справи відділом ДВС проводилось виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа, в тому числі і по стягненню виконавчого збору заінтересованими особами не надані, а позивач їх наявність заперечує. Окрім цього, суду не надано доказів наявності виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору.

Відповідно до ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, за ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Згідно з приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Суд також враховує, що відповідно до практики Верховного Суду та вимог статей 2, 5, 13 ЦПК України, обраний заявником спосіб захисту має бути ефективним, тобто таким, що забезпечує реальне відновлення порушеного права та усуває наслідки його порушення.

У даному випадку тривале незняття арешту з майна заявника за відсутності відкритого виконавчого провадження, заборгованості та будь-яких виконавчих дій з боку органу державної виконавчої служби призводить до необґрунтованого та непропорційного обмеження права власності заявника.

Звернення заявника зі скаргою на бездіяльність посадової особи органу державної виконавчої служби та вимога про зобов`язання зняти арешт є належним і ефективним способом судового захисту. Разом з тим, враховуючи тривалість вирішення питання про скасування арешту, найефективнішим способом захисту суд вважає за доцільне скасувати арешт. Оскільки лише ухвалення судового рішення про скасування усуває триваюче порушення права власності та відновлює можливість заявника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Матеріалами справи підтверджується закінчення виконавчого провадження та, як наслідок відсутність, підстав для продовження арешту нерухомого майна позивача. Не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні за відсутності як самої заборгованості, так і виконавчих проваджень, в межах яких відбувається примусове стягнення, суд вважає не можливим саме органом державної виконавчої служби.

Разом з тим, неможливість зняття арешту органом виконавчої служби порушує право скаржника, яке підлягає до судового захисту шляхом зобов`язання двс зняти арешт зі всього майна позивача. За встановлених обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260-261, 447-451 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_2 , заінтересовані особи заступник директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Публічне акціонерне товариство Акціонерне товариство «Синтез» на дії посадової особи органу державної виконавчої служби задоволити частково.

Скасувати арешт з усього рухомого та нерухомого майна, коштів, які належать ОСОБА_2 , накладених у виконавчому провадженні ВП № №25739605 із примусового виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 2-2990 від 18.11.2009р. про стягнення солідарно, зокрема з ОСОБА_2 , на користь АБ «Синтез» заборгованості у розмірі 33 853 003,47 грн., 1700,00 грн. державного мита та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст рішення виготовлений 09 січня 2026 року.

Суддя: Наталія ПІНКЕВИЧ