Провадження № 2-з/202/6/2026
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
У Х В А Л А

05 січня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого-судді Марченко Н.Ю., розглянувши заяву громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Балковим Русланом Леонідовичем, про забезпечення позову проти ОСОБА_2 про повернення малолітньої дитини до Республіки Фінляндія,

У С Т А Н О В И В:

Наприкінці грудня 2025 року до Індустріального районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Балковим Русланом Леонідовичем, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Республіки Фінляндія.

В своєму позові позивач просить визнати незаконним переміщення та подальше утримування відповідачкою ОСОБА_2 на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ухвалити рішення про повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Фінляндії за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Фінляндії за адресою: АДРЕСА_1 протягом 10-ти днів з дати виготовлення повного тексту рішення; якщо відповідачка не поверне у встановлений строк малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Фінляндії, відібрати дитину та передати батькові ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дитини до Фінляндії; покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Фінляндії, на позивача; винести рішення у цій справі протягом шести тижнів від дати отримання цієї позовної заяви; допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Фінляндії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_2 (Відповідач) є батьками малолітнього ОСОБА_3 , який народився в місті Йоесуу Фінляндії. В червні 2024 року вони з відповідачкою розлучилися. 16.08.2024 року Окружним північним судом Карелії була відкрита цивільна справа 713/2024/1406 щодо опіки, місця проживання, права на зустрічі та утримання дитини. В межах цієї справи було видано Тимчасове розпорядження (захід забезпечення позову) від 31.03.2025 року, що діє до моменту розгляду справи 713/2024/1406. Цим тимчасовим розпорядженням встановлено, що батько ОСОБА_1 має право бачитися з сином ОСОБА_4 протягом шести тижнів кожного понеділка і четверга з 16:00 по 18:30 годину, а після спливу шеститижневого строку батько має право забирати дитину з дитячого садка кожного четверга і в п`ятницю зранку повертати в дитячий садок. Оскільки Окружний північний суд Карелії відхилив інші вимоги, то дитина залишилася проживати з матір`ю. 15.09.2025 року ОСОБА_5 повідомила про те, що вона з дитиною покинула Фінляндію. У зв`язку зі зміною обставин (викрадення дитини) Окружний північний суд Карелії скасував Тимчасове розпорядження від 16.08.2025 і прийняв нове від 09.10.2025 року, яким встановив, що ОСОБА_6 тимчасово перебуває під опікою свого батька ОСОБА_1 та проживає з батьком. ОСОБА_7 тимчасово наділяється правом опікуна отримувати інформацію, в тому числі і конфіденційну, від державних органів і постачальників послуг. ОСОБА_6 має право зустрічатись із матір`ю двічі на тиждень протягом двох годин. Електронною поштою до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Міністерство юстиції Фінляндії надійшла заява позивача від 17.09.2025 про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання в Фінляндії. 07.10.2025 Міністерством юстиції України отримано інформацію від Національної поліції України, відповідно до якої дитина разом з матір`ю ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачка одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання. Своїми діями відповідачка порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.

Отже, посилаючись на те, що відповідач неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше протиправне утримування дитини на території України, що підпадає під дію вищевказаної Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, позивач через свого представника звернувся з цим позовом.

Одночасно з позовною заявою представником позивача подана заява про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що малолітня дитина, ОСОБА_6 , з моменту його переміщення на територію України відповідачкою ОСОБА_2 , проживає з останньою та перебуває під її повним контролем.

Відповідачкою можуть чинитися активні та пасивні перешкоди в особистому спілкуванні батька з малолітньою дитиною та повністю заборонена участь батька у вихованні дитини, їх побачення.

На думку сторони позивача, умисними діями матері дитину фізично та морально відчужують від батька, намагаючись створити передумови, щоб дитина його забула. При цьому від батька приховується будь-яка інформація про дитину, про стан її здоров`я, про безпеку, умови проживання, харчування та інша важлива інформація.

З кожним днем, коли між батьком і дитиною відсутній будь-який контакт (спілкування, побачення), втрачаються психологічні та емоційні зв`язки між ними, дитина забуває його та відвикає від нього.

Вважає, що з огляду на те, що малолітня дитина поза її волею та всупереч її інтересам навмисно відчужується від батька, існують цілком реальні ризики того, що у разі якщо у справі й буде ухвалено рішення про повернення дитини до місця постійного проживання, виконати таке рішення ефективно та без завдання шкоди дитині буде неможливо.

Так, під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції та ухвалення остаточного рішення у справі, що може тривати не один рік, психологічні та емоційні зв`язки батька та дитини можуть бути остаточно втрачені або настільки мінімізовані, що в разі задоволення позову про відібрання дитини, його неможливо буде ефективно виконати або його виконання буде утруднено, адже матір може маніпулювати дитиною і налаштовувати її для того, щоб вона або забула свого батька або ж сприймала його негативно.

У зв`язку з цим позивачем ставиться перед судом питання про забезпечення позову у формі встановлення обов`язку того з батьків, з ким наразі проживає малолітня дитина, забезпечити регулярні побачення та спілкування дитини з тим із батьків, хто наразі не проживає разом з дитиною, а також надавати інформацію про дитину.

Звертає увагу, що такі заходи забезпечення позову цілком збалансують процесуальні можливості сторін у справі, що одночасно буде відповідати принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві та принципу пропорційності, а також відповідатиме найкращим інтересам дитини.

За умови особистого контакту дитини з обома батьками забезпечуватиметься дотримання рівності батьківських прав обох батьків та право дитини на особисте спілкування з її батьками, а також обидві сторони у справі зможуть однаково ефективно збирати необхідні докази у справі та доводити перед судом обґрунтованість своїх позовних вимог та/або заперечень.

Отже, просить застосувати заходи забезпечення позову, якими зобов`язати матір дитини ОСОБА_2 забезпечувати спілкування (контакт) малолітнього ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_1 шляхом відеозв`язку, телефонного, зокрема, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom, Skype в понеділок і четвер кожного тижня з 16:30 до 20:00 години; негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батька про захворювання та заплановані/ургентні медичні втручання і лікування дитини; завчасно (не пізніше ніж за три дні) повідомляти батька дитини про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі населеного пункту; надати батьку дитини інформацію про місця та графік навчання та/або відвідування дитиною дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо, а також негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батьку дитини про факт і причини зміни чи припинення відвідування таких закладів/гуртків/секцій.

Згідно з частиною 1 статті 153 ЦПК України, оскільки заява містить достатньо даних щодо правовідносин сторін, суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що така заява підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до частини 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач в особі свого представника - адвоката Балкового Р.Л. в обґрунтування обраного виду забезпечення позову посилається на необхідність забезпечення контакту батька з малолітньою дитиною на час розгляду справи.

При розгляді такої заяви суд ураховує, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hant v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша - третя статті 157 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

З огляду на вказані норми матеріального права батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і відбувається саме в інтересах дитини.

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час судового процесу та за відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ. Зокрема, у рішенні від 04 вересня 2018 року у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14), ЄСПЛ зазначив, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися із сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сiмейного життя, а тому допустимим є встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, провадження № 61-1153св17, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, провадження № 61-9164св20, зроблений висновок, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про відібрання дитини, сприяння відновленню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з одним із батьків має переважати над намаганням іншого з батьків обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

У своєму позові та заяві про забезпечення позову позивач наголошує на тому, що між ним і відповідачем склалися стосунки, які позбавляють його можливості регулярно спілкуватися з дитиною.

В заяві про забезпечення наведено обґрунтування щодо вжиття заходів забезпечення позову до розгляду справи, зокрема, що існують реальні ризики того, що в разі задоволення позову про повернення дитини до Республіки Фінляндії виконання такого рішення може бути ускладненим або взагалі неможливим без завдання шкоди дитині.

З урахуванням вищенаведених норм законодавства та судової практики, а також беручи до уваги підстави забезпечення позову, наведені стороною позивача, суд вважає, що оскільки предметом позову є забезпечення повернення дитини до Республіки Фінляндія, втрата за час розгляду справи, протягом якого між позивачем як батьком і дитиною відсутні будь-які контакти, може призвести до втрати між ними психоемоційного зв`язку або дитина з огляду на її малолітній вік може його взагалі забути, відтак на період розгляду справи в суді, який може бути тривалим, забезпечення позову відповідає нормам процесуального права та балансу інтересів сторін та самої дитини.

На переконання суду, у справі необхідно вжити відповідні заходи забезпечення позову з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною, а також враховуючи ту обставину, що їх зустрічі будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька з його малолітньою дитиною, що відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В даному випадку спілкування батька з дитиною та отримання батьком інформації про дитину, про які просить позивач, є співмірним заходом забезпечення позову, оскільки спір виник із сімейних правовідносин і предметом спору не є визначення способів участі батька у вихованні дитини. Тобто застосуванням заходів забезпечення позову не буде вирішено спір по суті. Навпаки забезпечення позову про повернення дитини буде сприяти збереженню відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком.

Таким чином у цій справі слід застосувати заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання матері дитини відповідача у справі ОСОБА_2 забезпечувати спілкування (контакт) малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 шляхом відеозв`язку, телефонного, зокрема, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom, Skype, в понеділок і четвер кожного тижня з 16:30 до 20:00 години; негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батька про захворювання та заплановані/ургентні медичні втручання і лікування дитини; завчасно (не пізніше ніж за три дні) повідомляти батька дитини про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі населеного пункту; надати батьку дитини інформацію про місця та графік навчання та/або відвідування дитиною дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо, а також негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батьку дитини про факт і причини зміни чи припинення відвідування таких закладів/гуртків/секцій.

Суд звертає увагу, що такі заходи забезпечення мають тимчасовий характер та діють до набрання рішенням у справі законної сили.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд вважає, що підстави для застосування зустрічного забезпечення відповідно до статті 154 ЦПК України відсутні, оскільки позов поданий в інтересах дитини та спілкуванням позивача як батька зі своєю дитиною, а також отриманням ним інформації про дитину, не буде нікому спричинено збитків, навіть у разі подальшої відмови в задоволенні його позову.

Керуючись ст. 149-150, 153 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву про забезпечення позову задовольнити.

До набрання законної сили рішенням суду у справі зобов`язати матір дитини відповідача у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ):

- забезпечувати спілкування (контакт) малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає: АДРЕСА_1 ) шляхом відеозв`язку, телефонного, зокрема, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom, Skype, в понеділок і четвер кожного тижня з 16:30 до 20:00 години;

- негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батька про захворювання та заплановані/ургентні медичні втручання і лікування дитини;

- завчасно (не пізніше ніж за три дні) повідомляти батька дитини про від`їзд (обставини та напрям) дитини за межі населеного пункту;

- надати батьку дитини інформацію про місця та графік навчання та/або відвідування дитиною дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо, а також негайно (не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту) повідомляти батьку дитини про факт і причини зміни чи припинення відвідування таких закладів/гуртків/секцій.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду у п`ятнадцятиденний строк з дня її складання.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів від дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко