Справа № 641/9650/25
Провадження № 2/638/113/26
УХВАЛА

08 січня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Малахової О.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі Позивачка, ОСОБА_1 ), представник - адвокат Попенко Д.В., звернулася з позовом до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна (далі Відповідач, ХНУ ім. В.Н. Каразіна), у якому просить визнати незаконними та скасувати: наказ від 10.11.2025 № 0104-2/2716 «Про звільнення ОСОБА_1 », наказ від 12.11.2025 № 0104-2/2725 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді старшого викладача кафедри мовної та профільної підготовки ХНУ ім. В.Н. Каразіна з дати незаконного звільнення 15.11.2025 року; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.11.2025 року до дня фактичного поновлення на роботі відповідно до статті 235 КЗпП України; стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000 грн та судові витрати.

Позовна заява подана до Слобідського районного суду м. Харкова в електронному вигляді та містить зазначення про те, що документ сформований в системі «Електронний суд».

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 15.12.2025 справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Харкова.

Суд, розглянувши матеріали позовної заяви, дійшов висновку, що зазначена заява надійшла з порушенням правил підсудності на підставі такого.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Слобідський районний суд м. Харкова, вирішуючи питання про передачу справи за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Харкова дійшов висновку, що доказів зареєстрованого місця проживання/перебування позивача ОСОБА_1 на території Слобідського району міста Харкова, на яку відповідно поширюється юрисдикція Слобідського районного суду міста Харкова, матеріали справи не містять.

Шевченківський районний суд м. Харкова, отримавши вказану справу, встановив, що Позивачка до позовної заяви долучила довідку від 22.06.2022 №6328- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з якої вбачається зареєстроване місце перебування Позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на території, на яку поширюється юрисдикція Слобідського району м. Харкова.

Окрім того, у відповідь на запит суду надійшла інформація про внутрішньо-переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, згідно з якою ОСОБА_1 має зареєстроване місце перебування за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» , згідно зі статті 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (залишення свого місця проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру).

Позаяк Позивачка має зареєстроване місце перебування на території, на яку поширюється юрисдикція Слобідського районного суду м. Харкова, а також вона скористалася правом вибору підсудності у відповідності до норм частини першої статті 28 ЦПК України (Підсудність справ за вибором позивача), суд вважає за необхідне передати цивільну справу до Слобідського районного суду м. Харкова.

Суд враховує вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року вказав, що «фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» … Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Розгляд справи судами з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням статті 6 Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (частина перша статті 378 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись статтями 28, 31, 187 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Справу №641/9650/25 передати за підсудністю до Слобідського районного суду м. Харкова.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя О.В. Малахова