Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В.; за участі секретаря судового засідання Терещук М.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін позовну заяву Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив таке.

До суду звернувся представник позивача Попов Є.В. Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив розгляд справи на 01.12.2025, а потім на 05.01.2026.

В обидва судові засідання сторони та/або їх представники не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином. Представник позивача при зверненні до суду із позовом просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача.

Оскільки всі учасники справи не з`явилися, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Позиції сторін.

Позивач заявив про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 85 148,55 грн та судових витрат. Позов обґрунтував таким. 09.10.2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № , за яким ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» надало відповідачу кошти у відповідному розмірі на умовах строковості, зворотності, платності. 20.09.2021 право вимоги за кредитним договором перейшло до позивача на підставі договору про відступлення прав вимог № 200921. Відповідач умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 85 148,55 грн, що складається з: 70 146,35 грн заборгованість за тілом кредиту; 8,35 грн заборгованість за річними процентами; 14 993 грн заборгованість за щомісячними процентами.

Відповідач правом надання відзиву не скористався, будь-які клопотання, заяви відсутні.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

10.11.2019 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем укладено Кредитний договір № (далі - «Договір»), який відповідач підписав разом з Паспортом кредиту та Заявою-акетою на отримання кредиту та інших послуг (а. с. 6-11).

За умовами договору позичальник доручає кредитодавцю виплатити за рахунок отриманого кредиту суму заборгованості за кредитним договором № від 08.04.2020 року. Сума кредиту 70 146,35 грн, строк кредитування 48 місяців, щомісячна процентна ставка 1,50 % від суми кредиту, річні проценти 0,01 % від суми боргу за договором.

20.09.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» було укладено договір факторингу № 200921, за яким ТОВ «ФК «ЦФР» відступив права вимог щодо своїх боржників позивачу (а.с. 17-24). Перехід права вимоги до відповідача підтверджується реєстром прав вимог до договору факторингу (а.с. 25).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № від 09.10.2020 року (а. с. 27-29), заборгованість відповідача станом на 01.05.2025 складає 85 148,55 грн, з яких: 70 146,35 грн заборгованість за тілом кредиту, 8,35 грн заборгованість за річними процентами, 14 993,85 грн заборгованість за щомісячними процентами.

Отже, між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» склалися відносини переходу права вимоги (за договором факторингу) за укладеним з відповідачем кредитним договором. Однак чи відбулося саме кредитування відповідача з боку ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», за яким відступлено право вимоги позивачу?

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Оцінка аргументів сторін та висновки суду.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 1-1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Отже, обов`язок повернення кредиту та сплати процентів пов`язується з обставиною надання такого кредиту та є наслідком отримання позичальником коштів та користування ними. Відповідно, ця обставина має бути доведеною (або визнаною іншою стороною, що звільняє від обов`язку доведення).

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, якою визначено змагальність серед основних засад цивільного судочинства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У Постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц міститься такий висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний… Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п. 81).

Верховний Суд у своїй Постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В умовах, як у цій справі, коли відповідач не відреагував на позов та не визнав обставину отримання кредитних коштів, тягар доведення цієї обставини покладається на позивача.

На підтвердження обставини кредитування позивач надав виписку з особових рахунків кредитного договору № (а. с. 30-41), як зазначено, за період з 09.10.2020 по 01.05.2025 року. Водночас у ній зазначено про оприбуткування 30.12.2021 на поза балансі заборгованості в розмірі 70 146,35 грн, списаної за рахунок нарахованого резерву на підставі рішення Правління. Сам Кредитний договір № укладено 09.10.2020, тобто більше ніж за рік і два місяці до вказаної операції, про яку йдеться у виписці; у ньому не було зазначено про те, в який спосіб і строк надаються кошти; передбачено, що позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту суми грошових коштів, серед яких: погашення поточної заборгованості в розмірі 65 090,85 грн за діючим кредитним договором № 472648461 від 08.04.2020 (сам цей договір позивач суду не надав; отримувач коштів - позивач); сплата страхових платежів ПАТ «Страхова компанія «ТАС» (отримувач цих платежів) в розмірі 800 грн та 3 655,50 грн; оплата за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA» в розмірі 600 грн (отримувач - ТОВ «ЦФР», який зазначений у Паспорті кредитним посередником). Разом з тим у Паспорті кредиту № 4990021, підписаним відповідачем, зазначено, що кредит надається безготівковим шляхом протягом 3 банківських днів від дня укладення договору (п. 4; а. с. 6 зворот). Відповідно, обставина перерахування коштів в погашення кредиту має підтверджуватися відповідними платіжними дорученнями або випискою, з яких можна встановити отримання зазначеними отримувачами (тобто: позивачем, страховою компанією, ТОВ «ЦФР») перелічених коштів (перерахування їм вказаних коштів). Водночас надана позивачем виписка не підтверджує таких перерахувань. Вона не охоплює період кредитування та не підтверджує обставину перерахування вказаних коштів з 09.10.2020. Суд оцінює надану позивачем виписку як документ, який засвідчує облік боргу після переходу права вимоги до позивача, але не саму обставину кредитування відповідача з боку ТОВ «ФК «ЦФР».

Інших документів на підтвердження обставини кредитування, зокрема доказів погашення заборгованості за кредитним договором № від 08.04.2020, укладеним між відповідачем та АТ «Таскомбанк» (тобто кредитним договором, для погашення заборгованості за яким укладався кредитний договір з позивачем від 09.10.2020), перерахування коштів іншим отримувачам (які входять до загальної суми кредиту, про який домовилися) - позивач суду не надав.

Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної ст. 13 ЦПК України, суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених самим ЦПК України. У цій справі відсутні підстави для збирання доказів судом, а тягар збирання і подання доказів повністю покладається на позивача.

Наданих суду доказів в їх сукупності - недостатньо для підтвердження обставини отримання відповідачем від позивача кредитних коштів. Оскільки ця обставина не доведена (отже, не встановлена судом), не доведена підстава для виникнення у відповідача будь-яких зобов`язань повернути такі кошти та сплатити відсотки за користування ними. У зв`язку з цим позов не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати належить покласти на позивача.

На підставі зазначеного, керуючись статтями 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив таке.

Позовну заяву Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство «Таскомбанк», , юридична адреса: просп. Леоніда Каденюка, 23, місто Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 05 січня 2026 року.

Суддя: М. В. Швець