Справа № 369/1512/24
Провадження № 2/369/1567/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09.01.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Осіпова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У січні 2024 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2011 року.

За час перебування у шлюбі ними було набуте майно: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки KIA, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Спірне майно придбане за час зареєстрованого шлюбу та за спільні сумісні кошти, тому є спільним майном подружжя, їх частки є рівними. Не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, вважає своє право порушеним. Одночасно з позовом про поділ майна подала позов до відповідача про розірвання шлюбу.

Просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя: квартири АДРЕСА_2 ; автомобіль марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 :

визнати за Позивачем ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;

визнати за Відповідачем ОСОБА_2 право власності: на частину квартири АДРЕСА_2 ; на автомобіль марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ;

стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за половину вартості автомобіля марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , в сумі 387000,00 грн.;

судові витрати по справі стягнути з відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2024 року, було накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.02.2024 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

11.03.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 .. Не погоджуючись з доводами позову, вказав, що спірна квартира придбана за його особисті кошти. Так, ним продана квартира в м.Ладижин (його частина склала 200 000 грн.) і ще 100 000 грн. він взяв позику у своєї сестри. Тому його частина коштів у придбанні спірної квартири склала біля 300 000 грн. А спірна квартира придбана за 344 000 грн., тому сума коштів 44 000 грн. є спільними коштами і частина позивачки становить 6,25%.

Також він за власний кошт придбав автомобіль та вимушений був продати за ціною, вказаною в договорі. З приводу автомобіля, повідомив, що не мав на меті ухилятися від поділу майна, продав транспортний засіб, оскільки опинився в скрутному фінансовому становищі. На підставі договору купівлі-продажу продав транспортний засіб марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску за 577 500 гривень. Не заперечує віддати позивачеві половину від суми авто у розмірі 288 750 гривень.

Вважає всі доводи позивача надуманими, суд безпідставно відкрив провадження, забезпечив позов.

Просив суд у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі; не здійснювати поділ квартири за адресою: АДРЕСА_3 між ним та позивачем; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 ; затвердити ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі від оціночної вартості, встановленої згідно чинного законодавства, квартири за адресою: АДРЕСА_3 і стягнути цю компенсацію з ОСОБА_2 ; всі судові витрати по справі стягнути з позивача; затвердити ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 288 750 грн (половина вартості) від продажу автомобіля KIA SPORTAGE 2019 року випуску, який знаходився у спільній власності; стягнути цю компенсацію з ОСОБА_2 ; зняти арешт з частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

03 червня 2024 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Вказала також, що ОСОБА_2 продав автомобіль без її згоди, частину коштів їй не повернув, при продажу транспортного засобу з нею не погоджував ціну, тому відповідач зобовязаний їй відшкодувати ринкову вартість автомобіля - 720 000 грн.

Просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя: квартири АДРЕСА_1 та кошти від продажу автомобіля марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 :

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 ;

у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності частину квартири АДРЕСА_1 та кошти від продажу автомобіля марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ;;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні в розмірі 360 000 гривень.

Також позивачем було надано висновок про вартість об`єкту оцінки, виконаний ТОВ «Оціночна компанія «Золотий лев» від 01.05.2024 року, відповідно до якого колісний транспортний засіб марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 оцінюється відповідно до ринкової вартості до 720 000 гривень.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував з приводу задоволення позову та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Отже, законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності.

Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України).

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Судом встановлено, що 18 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції Вінницької області (свідоцтво про одруження НОМЕР_3 ).

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

06 березня 2015 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

В п.9 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 06.03.2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Білошицькою М.В. за №2878, зазначено, що цей договорі укладається за згодою дружини покупця, викладеного в заяві, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Білошицькою М.В. 06ю.03.2015 року за реєстровим №2877.

Враховуючи надані сторонами пояснення, подані докази, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана в інтересах сім`ї, за спільні кошти сторін і у спільну власність. Суд враховує, що відповідач не надав пояснень необхідності такої заяви, якщо квартира купувалась ним лише у його власність.

Відповідач стверджує, що за придбання квартири АДРЕСА_1 , ним були сплачені кошти в сумі 201 000,00 грн., отримані ним від продажу частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому в якості доказу він надав копію попереднього договору від 30 грудня 2014 року, укладеного між Відповідачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за змістом якого сторони зобов`язувалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, за яким Відповідач та ОСОБА_5 зобов`язувалися продати ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 42,8 кв.м., а ОСОБА_6 зобов`язувався прийняти вказане майно та сплатити за нього 299 800 гривень. Відповідно до п. 2 попереднього договору від 30 грудня 2014 року основний договір має бути укладений не пізніше 31 грудня 2014 року.

Проте, вказаний попередній договір не свідчить про те, що Відповідачем дійсно, які він стверджує, було отримано 201 000,00 гривень від продажу його частки квартири та використання саме цих коштів у придбання іншого майна.

Відповідно до постанови Правління НБУ № 210 від 06.06.2013 (в редакції, чинній на момент укладання попереднього договору від 30.12.2014) гранична сума розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, становила 150 000 гривень; фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті).

Проте, Відповідачем не надано доказів перерахування покупцем квартири ОСОБА_6 на поточний рахунок Відповідача коштів за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири в сумі 201 000,00 грн. Відповідачем також не надано основного договору купівлі-продажу квартири, а наданий Відповідачем попередній договір не містить пропорцій поділу коштів від продажу квартири між Відповідачем та іншим співвласником ОСОБА_5 , та не підтверджує факт отримання безпосередньо Відповідачем коштів в сумі саме 201 000,00 гривень.

Також Відповідач стверджує, що на придбання квартири АДРЕСА_1 , ним також були використані кошти в сумі 100 000,00 грн., які нібито були взяті ним у позику у його сестри ОСОБА_5 . На підтвердження таких своїх доводів Відповідач надає копію договору позики від 10 січня 2015 року, за змістом якого ОСОБА_5 передає у власність Відповідача кошти в сумі 100 000,00 гривень, а Відповідач зобов`язується повернути таку ж суму коштів з терміном повернення до 31.12.2030 року.

Проте, Відповідачем не надано суду як доказів фактичного отримання позики в сумі 100 000,00 гривень (банківських виписок про зарахування коштів на рахунок Відповідача, розписки про отримання готівкових коштів тощо), так і не надано жодних доказів того, що грошові кошти, які він нібито позичив 10 січня 2015 року, були в подальшому використані для розрахунку за придбану квартиру за договором купівлі-продажу від 06 березня 2015 року.

У договорі позики від 10 січня 2015 року також не зазначено, що кошти бралися Відповідачем в позику саме на придбання квартири.

При цьому стаття 57 СК України не передбачає, що грошові кошти, взяті в борг в період перебування у шлюбі одним із подружжя, є його особистою приватною власністю, як вважає Відповідач.

Натомість ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тобто, навіть якби квартира була придбана за позичені Відповідачем кошти, як це стверджує Відповідач, вона не стала б на цій підставі його особистою приватною власністю, а була б спільною сумісною власністю сторін, а Відповідач набув би право лише вимагати переведення на Позивача відповідної частини боргових зобов`язань за договором.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Грошові кошти, які нібито позичив Відповідач у ОСОБА_5 , є цінним майном, а тому для прийняття Відповідачем таких зобов`язань в інтересах сім`ї він повинен був отримати письмову згоду дружини. Доказів отримання згоди Позивача на укладання договору позики Відповідачем суду не надано, що свідчить про те, що взяті ним в позику кошти (якщо він насправді їх отримував) використовувалися ним на особисті потреби, не в інтересах сім`ї, і Позивач не може нести відповідальності за відповідними борговими зобов`язаннями.

Позивач не була обізнана про позику Відповідачем грошових коштів за вищезазначеним договором позики, хоча вказаний договір укладався в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що свідчить про використання Відповідачем грошових коштів в особистих цілях, а не в інтересах сім`ї.

В той же час, договір купівлі-продажу квартири укладався під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, Позивач давала письмову згоду, посвідчену нотаріально, на придбання майна в спільну сумісну власність сторін, придбана квартира використовувалася для спільного проживання сторін та їх спільної дитини, а відтак наявність договору позики не впливає на створення власності подружжя, а є способом ухилення Відповідача від розподілу спільного майна.

Відповідачем не доведено, що на придбання квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана за договором купівлі-продажу від 06 березня 2015 року, були використані саме ті кошти, які Відповідач отримав від продажу квартири в м. Ладижин та взяв в позику у ОСОБА_5 .

Як вбачається з доданих Позивачем до позовної заяви копій податкових декларацій платника єдиного податку, Позивачем в період 2012-2014 рр. (з моменту реєстрації шлюбу між сторонами до моменту придбання квартири) був отриманий дохід від підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця в загальному розмірі 6 910 564,00 грн.

Крім того, 06.05.2024 р. Позивачем отримано довідку форма ОК-7 Пенсійного Фонду України, з якої вбачається, що протягом 2011-2014 рр. Позивач працювала в ТОВ "СВІСС ПАРТНЕРЗ", ПрАТ "ЗАВОД КРУПНИХ ЕЛЕКТРИЧНИХ МАШИН", ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ПЕРШИЙ ФІНАНСОВИЙ ПОСЕРЕДНИК" та отримала заробітну плату, з якої були сплачені страхові внески, в загальній сумі 273 415,83 грн.

Отже, враховуючи, що спірна квартира була набута у період перебування сторін у шлюбі, а презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру Відповідач не спростував і не надав належних доказів, які б підтверджували придбання квартири за рахунок його особистих коштів та у власних інтересах, квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому за Позивачем та Відповідачкою підлягає визнанню право власності по частині вказаного нерухомого майна у порядку статей 60, 70 Сімейного кодексу України.

Щодо поділу автомобілів слід вказати наступне.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Крім того, в поданій до суду позовній заяві Позивач просила суд виділити у власність Відповідача автомобіль марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя, та стягнути з Відповідача компенсацію за половину вартості автомобіля, виходячи з встановленої Відповідачем ціни його продажу на сайті AUTO.RIA в розмірі 20500 дол. США.

Проте, як випливає з відзиву Відповідача на позовну заяву Відповідач вже після відкриття провадження в даній справі, 28 лютого 2024 року, без згоди та без відома Позивача продав вказаний автомобіль, який являвся спільною сумісною власністю сторін. Жодних коштів від продажу автомобіля Позивач не отримувала. Дані обставини визнаються сторонами.

Докази того, що автомобіль придбаний до шлюбу відповідачем за власні кошти матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку, що машина також є спільним майном подружжям.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Разом із цим, оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід ураховувати, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Указане узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Крім цього, у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі№ 371/1369/15-ц, та вказала, що: «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 755/17641/18 (провадження № 61-13926св21), від 11 січня 2023 року у справі № 727/12392/19 (провадження № 61-4937св22).

Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Спірні автомобілі є неподільними речами, оскільки виділити в натурі будь-яку їх частку неможливо, вони не можуть бути реально поділені в натурі між сторонами.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

З пояснень сторін вбачається, що спірний автомобіль був відчужений на користь третіх осіб.

Так, 27 лютого 2024 року між ОТВ Прогрес Автотрейд та ОСОБА_2 укладено договір комісії №6546/24/1/000583 щодо продажу автомобіля марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , за ціною - 577 500 грн.

Відповідно до Звіту з незалежної оцінки майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія «Золотий лев», ринкова вартість автомобіль марки КІА, модель SPORTAGE, 2019 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , станом на 28.02.2024 року (дата продажу автомобіля Відповідачем) складає 720 000,00 гривень або 18 726 дол. США за курсом НБУ.

При визначенні розміру компенсації суд враховує наданий відповідачем договір. Так, з поданого звіту вбачається, що оцінювач автомобіль не бачив, не досліджував, а робив висновки по наданою стороною позивача інформацією, фото, аналізом ринку. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що в договорі відображена не реальна ціна, а занижена. Так, вона дійсно відрізняється, але не надто суттєво. Суд враховує, що дійсно продаж майна може бути меншим від ринкової вартості, що може вплинути і реальний стан авто, терміновість продажу, наявність посередників. Тому до стягнення з відповідача підлягають кошти в розмірі 288 750 грн.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні в розмірі 288 750 гривень (двісті вісімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Інформація:

Позивач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09 січня 2026 року.

СУДДЯ Наталія ПІНКЕВИЧ