Справа № 523/6080/13ц
Провадження №4-с/523/115/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2026 р. м. Одеса

Пересипський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді Бокова О.М.,

за участю секретаря судового засідання Шаріпової Ю.М.,

представника скаржника Чапуріної С.І.,

розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 , стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА», на бездіяльність Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі Начальника відділу Сергія Олефіра про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання усунити порушення прав та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Пересипського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі Начальника відділу Сергія Олефіра, звернулась представник скаржника адвокат Чапуріна Світлана.

В обґрунтування скарги представник зазначила, що 16.05.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокоммерц Україна», який є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Банк Петрокоммерц Україна» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №10.1/611А, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти у сумі 33 000,00 доларів США зі сплатою 14,5 відсотків річних та з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 15.05.2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором також було укладено договір поруки № 10.1/6611А/1 від 16.05.2008 року між Банком та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору 06.08.2013 року Суворовським районним судом м. Одеси було прийнято рішення, яким позов ПАТ «Банк Петрокоммерц Україна» задоволено, та стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц Україна» заборгованість в сумі 21 737,26 дол. США з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту складає 7 473,03 дол. США, поточна заборгованість за кредитом 13 533,40дол. США, прострочена сума несплачених відсотків 608,29 дол. США, поточна заборгованість за відсотками 122,54 дол. США, а також стягнути пеню в сумі 11 588,45грн.

16.07.2014 року зазначеної державної виконавчої службою було відкрито виконавче провадження за № 44098524 відносно боржника ОСОБА_1 . 21.07.2014 року керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 44098524.

Однак, вже 27.02.2015 року на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу ПАТ «Банк Петрокоммерц Україна». Відповідно до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень та правил ведення діловодства в органах державної виконавчої служби, після закінчення строку зберігання матеріали виконавчого провадження були передані до архіву, а згодом знищені у встановленому законодавством порядку (відповідь від 10.09.2025р. на адвокатський запит).

Представник зазначає, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 випадково дізнався, що у нього існує арешт на майно.

В подальшому, ухвалою від 30 вересня 2020 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест Фінанс Україна» про заміну сторони у справі № 523/6080/13-ц, шляхом заміни стягувача його правонаступником задоволено. Замінено вибулого стягувача - Публічне акціонерне товариство «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-Україна» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвест Фінанс Україна» () у справі №523/6080/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10.1/611А, по боржнику ОСОБА_2 .

Також ухвалою від 30 вересня 2020 року заяву директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» про видачу дублікату виконавчого листа у справі №523/6080/13-ц, провадження № 6/523/431/20 та поновлення строку для пред`явлення на примусове виконання за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10.1/611А- задоволено.

Судом було прийнято рішення щодо видачі дублікату виконавчого листа №523/6080/13-ц виданого Суворовським районним судом м. Одеси по справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «БАНК ПЕТРОКОМЕРЦ-Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10.1/611А.

Представник зазначає, що з 30 вересня 2020 року по день звернення до суду ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність державної виконавчої служби, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА» до примусового виконання виконавчий лист не пред`явило.

Тобто з 27.02.2015 року по теперішний день жодних виконавчих проваджень за виконавчим листом №523/6080/13ц від 03.09.2013 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц Україна» заборгованості у розмірі 21 737,26 дол. США та 12 515,12 грн. не відкривалося і не відкрито, а обтяження, яке було зареєстровано ще 18.12.2014 року на підставі постанови від 11.11.2014 року головного державного виконавця Савчук О.П. ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за виконавчим провадженням № 44098524, досі існує і не скасовано.

Представник скаржника зазначає, що 16.09.2025 року діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до начальника Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з заявою на вчинення дії, а саме вчинити дії щодо зняття арешту накладеного головним державним виконавцем Савчук О.П. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року за ВП №44098524, на невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_1 .

Листом від 25.09.2025 року за № 50293/31.12-29 у вчиненні дії щодо зняття арешту накладеного головним державним виконавцем Савчук О.П. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року за ВП №44098524, на невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) - було відмовлено.

З урахуванням викладеного представник скаржника просить:

Визнати постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року за ВП №44098524, на невизначене нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) винесеною головним державним виконавцем Савчук О.П. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області протиправною та такою, що винесена з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження» за №606-XIV (в редакції чинної на день виникнення правовідносин).

Визнати бездіяльність Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (Код ) в особі начальника відділу Сергія Олефіра щодо відмови у винесення постанови про скасування арешту накладеного головним державним виконавцем Савчук О.П. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 11.11.2014 року за ВП

№44098524, на невизначене нерухоме майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) - неправомірною.

Зобов`язати Біляївський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (Код ) в особі начальника відділу Сергія Олефіра винести Постанову про скасування арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесеної головним державним виконавцем Савчук О.П. відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 11.11.2014 року по виконавчому провадженню №44098524.

Зобов`язати Біляївський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (Код ) в особі начальника відділу Сергія Олефіра вжити заходи для припинення арешту невизначеного нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ), накладеного Постановою головного державного виконавця Савчук О.П. Відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області від 11.11.2014 року по виконавчому провадженню №44098524, реєстраційний номер запису про обтяження 8124462 внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 18098561 від 18.12.2014 року у Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Також, разом зі скаргою представником боржника подано клопотання на поновлення строку на звернення до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність та зобов`язання усунити порушення прав.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 22.12.2025 року скаргу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в судове засідання.

Не погоджуючись зі скаргою на адресу суду 06.01.2026 року (вх. № 510) за підписом представника Біляївського відділу ДВС Крюкова Віктора Сергійовича надійшов відзив на скаргу. Представник зазначив, що не погоджується зі скаргою в рамках виконавчого провадження АСВП № 44098524.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 "Про виконавче провадження" (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону).

Відповідно до п. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

На підставі заяви про відкриття виконавчого провадження від 16.07.2014 державним виконавцем Біляївського МВДВС ГТУЮ в Одеській області було відкрито виконавче провадження № 44098524 про про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Петрокоммерц Україна» заборгованості у розмірі 21 737, 26 дол. США та 12 515, 12 грн.

В рамках виконавчого провадження ВП № 44098524 державним виконавцем було здійснено заходи примусового виконання. 11.11.2014 року, керуючись статтями 40, 42, 56 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Савчук О.П. винесено постанову про звернення стягнення на все рухоме та нерухоме майно боржника з метою забезпечення виконання рішення суду.

06.08.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, так як рішення суду по сплаті аліментів боржником не виконується, та внесена до відповідних реєстрів.

Відповідно п. 2, ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження старої редакції», 27.02.2015 року виконавчий документ був повернутий стягувачеві як не виконаний, а державним виконавцем було вжито всіх можливих заходів щодо встановлення належних боржнику коштів та майна. Проте, вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку належного боржнику майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до п. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Згідно із вищезазначених законодавчих документів, Відділ надійшов висновку, що скарга представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 є не обґрунтованою, так як за виконавчим провадженням існує несплачена заборгованість.

Державний виконавець наділений правами, а не обов`язками, невиконання їх не може слугувати підставою для відповідальності, оскільки за ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З урахуванням викладеного представник ВДВС просить: відмовити у задоволенні скарги адвоката Чапуріної Світлани Іванівни в інтересах ОСОБА_1 до Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування арешту.

Розглянути справу без представника Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні представник заявника адвокат Чапуріна Світлана Іванівна вимоги за скаргою підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Просила поновити строки на звернення зі скаргою та визнати їх поважними. Зазначила, що виконавче провадження було відкрито в 2014 році, в 2015 році було закрито та при цьому не було знято арешти з майна. Підстави для існування арештів відсутні, оскільки новий стягувач з виконавчим листом не звертався, а тому наявність арештів на майно боржника є порушенням прав боржника щодо мирного володіння майном та його розпорядженням.

Представник Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України до суду не з`явився, згідно прохальної частини відзиву на скаргу просив провести судового засідання за його відсутності, висловив свою позицію щодо скарги та просив відмовити в її задоволенні, зазначивши, що дії представника ДВС були правомірними, підстав для скасування арешту не існувало та не існує.

Заслухавши пояснення представника скаржника, яка просила скаргу задовольнити, дослідивши матеріали скарги та клопотання щодо поновлення строку на звернення, суд дійшов висновку щодо перевірки підстав для поновлення строку звернення зі скаргою, що відповідно забезпечить можливість подальший розгляд скарги.

Так, згідно із клопотанням про поновлення строку на звернення зі скаргою, представник скаржника зазначила, що строк звернення до суду це проміжок часу після виникнення спору в публічно - правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до суду, чи оскаржити дії, бездіяльність із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Водночас перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Протиправна бездіяльність щодо невчинення дії по скасуванню постанови про накладення арешту на майно особи, яка вже не є боржником по виконавчому провадженню № 44098524 є триваючим порушенням прав ОСОБА_1 у виді невиконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку, щодо скасування постанови про арешт майна.

Протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні. Строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності.

Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває.

В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку. На це вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 6 лютого 2025 року по справі №990/29/22.

ОСОБА_1 вважає, що його право звернення до суду зі скаргою на протиправну бездіяльність Біляївського відділу ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) не обмежена часом, та триває, поки існує протиправна бездіяльність.

Суд, дослідивши клопотання щодо поновлення строку на звернення зі скаргою, перевіривши доводи викладені в ньому, дійшов висновку, що відповідну скаргу слід залишити без розгляду, повернувши її заявнику, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч.1 ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд зауважує, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у справі № 2608/20647/12.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі №466/948/19, зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Суд вважає за необхідне відмітити, що законодавцем у статті 449 ЦПК України закріплені імперативні строки (10 днів і 3 дні), протягом яких можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення. Тобто, це строки в межах яких особа може звернутися з відповідною скаргою для захисту своїх порушених прав або інтересів.

Верховний Суд наголосив, що спеціальною нормою для обчислення строку оскарження дій державного виконавця у цивільному процесі є пункт «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України (10 календарних днів), а не ч. 5 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження» (10 робочих днів). Перебіг строку починається з наступного дня після дати, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Усталена практика Верховного Суду та Великої Палати ВС (зокрема, постанови від 13.03.2019 у справі № 920/149/18, від 16.06.2021 у справі № 361/1335/20, від 05.09.2025 у справі № 2-2170/11 та інші).

Пропуск строку без клопотання про його поновлення та без доказів поважності причин є самостійною підставою для залишення скарги без розгляду (ч. 2 ст. 126, ст. 127 ЦПК України). Віднесення пропуску строку до підстав відмови у задоволенні скарги по суті було б порушенням принципу диспозитивності.

Такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2025 у справі №?497/2150/24.

Судом рахується також, те, що Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки, відповідно до статті 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 в справі № 466/948/19 зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» ч. 1 ст.449 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №143/950/19 (провадження № 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року в справі №501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року в справі №2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. За своєю суттю ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Зі скаргою до суду представник скаржника звернулася через систему «Електронний суд» 17.12.2025 року, в той час, коли оскаржувані постанови були винесені в 2024 року та відповідно до скарги представник зазначає, що про наявність арешту боржник дізнався у вересні 2024 року, та відповідно до листа відповіді, яким було відмовлено в задоволені заяви про зняття арешту, останній датовано 25.09.2025 року (направлено на електронну адресу), тобто встановлено, що починаючи з вересня 2024 року скаржник/боржник був обізнаний щодо наявності постанов та відповідно з вересня 2024 року боржник був обізнаний щодо порушення його прав, а з вересня 2025 року представник боржника/скаржника повідомлена про відсутність підстав щодо скасування арешту, зазначене свідчить, що скаргу подано з порушенням строку, передбаченого ст. 449 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд не погоджується з викладеними підставами для поновлення пропущеного строку для подачі відповідної скарги. Так, у скарзі представник скаржника порушує питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду із скаргою, обґрунтовуючи це тим, що протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначеного строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволяють визначити, чи були дотримані приписи закону в точному йому розумінні.

За змістом ст.81 ЦПК України, обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

Отже, при зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В частині другій статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом роз`яснюється, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, шо слід вважати поважними законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У рішенні по справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.

Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі N 755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Як вбачається з матеріалів скарги та, як вже зазначалось судом вище, про наявність арештів майна, боржник дізнався у вересні 2024 року, листом від 25.09.2025 року представника боржника було повідомлено про відсутність підстав щодо скасування арештів, а відтак, судом встановлено, що починаючи з вересня 2024 року боржник був достеменно обізнаний щодо наявності порушеного права та відповідно повинен був вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження та, відповідно, про хід виконавчого провадження.

За таких обставин причини пропуску встановленого законом строку для оскарження дій та рішень Біляївського відділу державної виконавчої служби не можуть вважатися поважними.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц вказано, що стосується дотримання процесуальних строків, то, слід вважати, що сторони повинні таких дотримуватись та пропуск таких, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії у даному випадку на подання скарги.

Згідно п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 14 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», скарга (заява), пропущений строк на подання якої не поновлено, залишається без розгляду.

З урахуванням викладеного судом вважає, що скарга подана заявником після закінчення процесуального строку встановленого законом, обставини викладені у клопотанні про поновлення строку, причини судом не визнані поважними, посилання представника заявника на те, що після спливу законодавчо визначеного строку, бездіяльність не закінчується, а продовжує тривати є такими, що не свідчать про поважність пропуску строку та відповідно не можуть бути визнані судом поважними, а відтак суд дійшов висновку щодо залишення скарги без розгляду.

Керуючись ст.ст. 13, 76 - 81, 89, 126 - 127, 259 - 261, 353, 447 - 449 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 , стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТ ФІНАНС УКРАЇНА», на бездіяльність Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в особі Начальника відділу Сергія Олефіра про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання усунити порушення прав та скасування постанов залишити без розгляду та повернути її заявнику.

Роз`яснити заявнику, що після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, заявник має право звернутися до суду повторно.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя О.М.Боков