Справа № 158/3200/25
Провадження № 2/0158/62/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Корецької В.В.

за участю секретаря Процик Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ківерці, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

Представник ТОВ «Споживчий центр» звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.02.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферта) № 26.02.2025 -100000034.

Згідно умов договору сума кредиту - 5500 грн; строк, на який надається кредит - 168 днів; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, комісія за надання кредиту 5 % від суми кредиту, що становить 275 грн.

Зазначає, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредитні кошти на умовах, передбачених договором. Однак, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка становить 16665 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5500 грн., заборгованості по процентах у розмірі 7315 грн., комісії за надання кредиту в розмірі 275 грн., додаткової комісії в розмірі 825 грн., неустойки в розмірі 2750 грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Ківерцівського районного суду Волинської області від 23.10.2025 року дану справу розподілено на суддю Сіліч Ю.Л.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області Сіліч Ю.Л. від 24.10.2025 року по даній справі було відкрито спрощене позовне провадження.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2025 року, для розгляду цивільної справи №158/3200/25 визначено головуючого суддю Корецьку В.В.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області Корецької В.В. від 09.12.2025 року вказану справу прийнято до свого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

12.12.2025 року від представника відповідача адвоката Восковського Ю.О. до суду подано відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнає та в їх задоволенні просить відмовити. Свій відзив мотивує тим, що позивач не мав права нараховувати відсотки під час дії воєнного стану в Україні, а також тим, що відсотки нараховувались позивачем поза межами строку кредитування. Окрім того зазначає, що одноразовий ідентифікатор не є аналогом належного підпису, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують те, що відповідач ознайомився з усіма істотними умовами договору.

17.12.2025 року від представника позивача до суду подано відповідь на відзив, який позивач вважає таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до умов укладеного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом Позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови. Також зазначає, що відповідач підписував договір за допомогою одноразового ідентифікатора, який був надісланий на номер, вказаний відповідачем, як фінансовий. У відповідь позичальника про прийняття пропозиції, відповідачем вкотре було підтверджено розуміння та чіткість умов укладання договору. Щодо денної процентної ставки зазначив, що вона є законною, а розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом у справі.

Представник ТОВ «Споживчий центр» у судове засідання не з`явився, згідно позовної заяви просив розгляд справи проводити без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Восковський Ю.О. у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.02.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферта) № 26.02.2025 -100000034.

Згідно умов договору сума кредиту - 5500 грн; строк, на який надається кредит - 168 днів; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, комісія за надання кредиту 5 % від суми кредиту, що становить 275 грн.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 26.02.2025 -100000034 вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 становить 16665 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5500 грн., заборгованості по процентах у розмірі 7315 грн., комісії за надання кредиту в розмірі 275 грн., додаткової комісії в розмірі 825 грн., неустойки в розмірі 2750 грн.

За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до норм ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Порядок та підстави нарахування відсотків за користування чужими грошовими коштами, зокрема кредитними коштами банку, передбачені статтями 1048 та 1056-1 ЦК України.

Зокрема, частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Суд відхиляє доводи відповідача, викладені у відзиві про те, що відсотки у зазначеному розмірі були нараховані поза межами строку, адже наведене спростовується договором № 26.02.2025-100000034 від 26.02.2025 року та розрахунком заборгованості за вказаним договором, в яких вказана дата повернення кредиту та період нарахування відсотків.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Аналогічна позиція викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2023р. (судова справа №191/1548/23, провадження №22-ц/803/8659/23).

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що позивачем доведено факт отримання позичальником кредитних коштів, правові підстави для нарахування відсотків, що жодним чином не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача в користь позивача заборгованості за кредитним договором № 26.02.2025 - 100000034 від 26.02.2025 року в розмірі 13090 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5500 грн., заборгованості по процентах у розмірі 7315 грн., комісії за надання кредиту в розмірі 275 грн.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості за додатковою комісією в розмірі 825 грн. та неустойкою у розмірі 2750 грн. суд зазначає наступне.

За положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Також, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Враховуючи наведені правові висновки, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні нарахованої додаткової комісії та неустойки, оскільки такі вимоги є необґрунтованими. При цьому банк не мав права встановлювати до кредитного договору щомісячну комісію за обслуговування кредиту (неустойку), за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1902,74 грн (13090/16665*2422,40) судового збору, що є пропорційним розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 89, 95, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 6, 15, 16, 205, 207, 526, 626, 628, 638-639, 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 26.02.2025 - 100000034 від 26.02.2025 року в розмірі 13090 (тринадцять тисяч дев`яносто) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в розмірі 1902 (одна тисяча дев`ятсот дві) грн. 74 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.

Представник позивача Шабатин Наталія Анатоліївна, робоча адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька