ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 року

м. Київ

справа № 756/2554/16-ц

провадження № 61-12431св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Крата В. І., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , Ліквідаційна комісія Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Орган приватизації державного житлового фонду Управління житлового комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

позивач за об`єднаним позовом - ОСОБА_4 ,

відповідач за об`єднаним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , підписаною адвокатом Іщенком Євгеном Дмитровичем, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року у складі судді Луценка О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , Національної поліції України ГУНП у м. Києві про визнання недійсним житлового ордера, свідоцтва про право власності на квартиру, часткового скасування розпорядження.

Позов мотивований тим, що з 07 листопада 2015 року він проходив службу в Національній поліції України м. Києва, а до цього з 01 квітня 1992 року ? в органах внутрішніх справ Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 23 лютого 1976 року на підставі рішення Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва за № 52 «Про надання службової жилої площі» квартири від № 73 до АДРЕСА_1 вважаються службовими Мінського райвідділу внутрішніх справ м. Києва. Вказаним рішенням місцевої влади кімнати № 79-108 були закріплені під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС.

18 серпня 1992 року згідно з розпорядженням начальника Мінського РВВС м. Києва працівник міліції ОСОБА_1 був поселений до кімнати № 93 гуртожитку готельного типу в будинку АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_1 , його син ОСОБА_3 , 1993 року народження, та дочка ОСОБА_1 , 2005 року народження, з 21 серпня 1997 року постійно проживають та зареєстровані у вказаній кімнаті. Починаючи з 09 жовтня 1998 року вони поставлені та перебувають на квартирному обліку.

На даний час будинок готельного типу АДРЕСА_2 належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва». 22 вересня 2015 року розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації за № 490 затверджено спільне рішення керівництва та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання житлових приміщень у будинку АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що відпала потреба у використанні їх під гуртожиток. Вказаним розпорядженням надано житлову площу працівнику управління ОСОБА_4 , а саме однокімнатної квартири № 93 за вказаною адресою. 27 листопада 2015 року згідно з розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації орган приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації посвідчила, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Вважає, що рішення про надання окремої однокімнатної квартири АДРЕСА_4 та видача ордера серії Б на жиле приміщення на ім`я ОСОБА_4 здійснено в порушення вимог житлового законодавства, оскільки вказане приміщення не було вільним, а житлово-побутовою комісією Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві достеменно не проведено перевірку про фактичне користування та проживання в спірній квартири його сім`ї.

З урахуванням змінених позовних вимог позивачі просили суд:

визнати незаконним розпорядження Оболонської РДА м. Києва про видачу на ім`я ОСОБА_4 житлового ордера на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_4 ;

визнати недійсним житловий ордер №010595 серії Б від 25 вересня 2015 року на жиле приміщення квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 21,20 кв. м., житловою площею 10,20 кв. м., на ім`я ОСОБА_4 , який видано відділом обліку та розподілу житлової площі Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації;

визнати незаконним розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації за № 1679 від 27 листопада 2015 року органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про видачу на ім`я ОСОБА_4 свідоцтва про приватизацію житлового приміщення ? кв. 93 готельного типу на АДРЕСА_5 ;

визнати недійсним свідоцтво про приватизацію житлового приміщення ? квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 21,20 кв.м, житловою площею 10,20 кв. м, на ім`я ОСОБА_4 , який видано органом приватизації житлового фонду Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації 09 листопада 2015 року.

14 березня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову вказував, що 22 вересня 2015 року розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва», затверджено спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_2 працівникам Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в тому числі і йому. На підставі вказаного розпорядження Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація 25 вересня 2015 року видала йому ордер серії Б № 010599 на вселення в квартиру АДРЕСА_4 . 01 жовтня 2015 року ОСОБА_4 в Оболонському районному відділі ГУ ДМС України в м. Києві здійснив реєстрацію за новим місцем проживання, а 27 листопада 2015 року отримав свідоцтво про право власності на вказане помешкання. Свідоцтво про право власності видане згідно з розпорядженням за №1679 від 27 листопад 2015 року органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації.

Він не зміг поселитися до спірної квартири, оскільки квартира була безпідставно та самовільно зайнята ОСОБА_1 . На його вимогу добровільно виселитись з вказаного приміщення, відповідач категорично відмовився.

ОСОБА_4 просив суд виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року позов ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , та позов ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відмовлено, а позов ОСОБА_4 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження правомірності вселення та зайняття ОСОБА_1 з сім`єю не лише квартири АДРЕСА_4 , але й правомірності проживання в гуртожитку за відсутності відповідного ордера, а тому на підставі статті 116 ЖК УРСР останні підлягають виселенню.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суди помилково вважали, що підставою самоправного зайняття спірної квартири є відсутність у ОСОБА_1 ордера на вселення у спірне житло, при цьому не врахувавши та не перевіривши наявність інших документів, що дають підстави для вселення; не надали оцінки розпорядженню від 18 серпня 1992 начальника Мінського РВВС м. Києва, згідно з яким працівник міліції ОСОБА_1 був поселений до кімнати № 93 гуртожитку готельного типу в будинку АДРЕСА_2 та згідно з паспортних даних позивача та за даними відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві він має зареєстроване місце проживання на АДРЕСА_6 ; не врахували, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МВС, Національній поліції в м. Києві та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років. Крім того, суди не врахували, що однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу (абзац другий пункту 10 Положення).

Суди, вирішуючи питання про виселення ОСОБА_1 , не перевірили правомірність вселення ОСОБА_4 до спірної квартири. Суди не звернули уваги на наявні у матеріалах справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_6 , у тому числі і за квітень 2016 року, які вказують про фактичне проживання та використання спірного житла ОСОБА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року здійснено заміну відповідача Національної поліції України ГУНП у м. Києві на належного відповідача - Ліквідаційну комісію Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї були вселені до спірного приміщення за розпорядженням районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 1998 року на час роботи, отже ОСОБА_1 та члени його сім`ї не самоправно зайняли спірну квартиру. При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МВС, Національній поліції в м. Києві та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років. Користування тривалий час ОСОБА_1 спірним житлом, протягом 19 років, підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. З урахуванням викладеного, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов переконливого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Відомчий житловий фонд - це фонд, що призначений для задоволення потреби в житлі працівників, що перебувають у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією. Ордер № 010595 серії Б на жиле приміщення ОСОБА_4 отримав 25 вересня 2015 року відповідно з статтею 58 ЖК УРСР. Таким чином, при наданні ОСОБА_4 згаданої квартири Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією було дотримано всіх вимог житлового законодавства.

ОСОБА_4 перебував на квартирному обліку в Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації з 21 липня 2008 року у списку за пільговою категорією «працівники МВС», при цьому, в гуртожитку на АДРЕСА_2 був зареєстрований з 10 жовтня 2006 року. З огляду на зазначене, оскаржуване розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, установ та організацій м. Києва» є правомірним і видане в межах наданих законодавством повноважень, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Зважаючи на викладене, відсутні також і підстави для визнання недійсним ордеру № 010595 серії Б на право зайняття приміщення від 25 вересня 2015 року, виданого Оболонською районною в місті Києві Державною адміністрацією. Інші позовні вимоги фактично є похідними від вимоги про скасування розпорядження Оболонської РДА від 22 вересня 2015 року № 490, а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Вселившись в спірне приміщення на підставі ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, та який не визнаний недійсним, відповідач набув право користування приміщенням та мав право на його приватизацію. В свою чергу, без визнання недійсним ордеру в порядку і на підставах, визначених статтею 59 ЖК УРСР, у суду відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на жиле приміщення, видане в порядку приватизації.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним житлового ордера, свідоцтва про право власності на квартиру, часткового скасування розпоряджень скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року №490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва» в частині видачі ОСОБА_4 житлового ордера на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_4 .

Визнано недійсним ордер №010599 серії Б на жиле приміщення, виданий 25 вересня 2015 року Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією, а саме квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_4 .

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року за №1679.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в частині визнання недійсним свідоцтва про приватизацію житлового приміщення відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу, суд першої інстанції помилково вважав, що при наданні ОСОБА_4 згаданої квартири Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією було дотримано всіх вимог житлового законодавства. Встановлено, що станом на 22 вересня 2015 року спірна квартира не була вільною, а в ній були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_1 з членами своєї родини: сином ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_1 і питання про їх виселення ніким не ставилося. Отже, розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва» в частині видачі ОСОБА_4 житлового ордера на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_4 суперечить абзацу другому пункту 10 Положення та частині другій статті 58 ЖК України, порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 та становить втручання у його право на повагу до житла, а тому підлягає скасуванню. Враховуючи, що на підставі незаконного розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 490 ОСОБА_4 видано ордер на спірне житлове приміщення, то такий також підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Наслідком наведеного є й скасування розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року за №1679, яким задоволено прохання наймача ОСОБА_4 щодо приватизації квартири, і передано вказану квартиру у власність ОСОБА_4 .

Щодо позовної вимоги позивачів у частині визнання недійсним у судовому порядку свідоцтва про приватизацію житлового приміщення, апеляційний суд виходив з того, що розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 березня 2016 року за №306-Д визнано таким, що втратило чинність свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року за №1679 про передачу в приватну власність ОСОБА_4 спірної квартири. Отже, оскільки свідоцтво про право власності від 27 листопада 2015 року втратило чинність, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, зі змісту пункту другого розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 березня 2016 року за №306-Д вбачається, що органом приватизації було прийнято рішення про оформлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 . Проте такий дублікат у матеріалах справи відсутній та, ураховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог та надавати правову оцінку дублікату такого свідоцтва у разі його видачі.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог ОСОБА_4 щодо виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, суд першої інстанції встановив, що користування тривалий час ОСОБА_1 спірним житлом, протягом 19 років, підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення. ОСОБА_1 та члени його сім`ї були вселені до спірного приміщення за розпорядженням районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 1998 року на час роботи, тобто не самовільно. Крім того, наявні у матеріалах справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_6 , у тому числі і за квітень 2016 року, вказують про фактичне проживання та використання спірного житла саме ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_1 перебував на службі в органах МВС, Національній поліції в м. Києві та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, тобто з інших підстав, ніж звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину, а отже його може бути виселено лише з наданням іншого жилого приміщення. Тому апеляційний суд погодився по суті з відмовою у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Поряд з цим, апеляційний суд вказав, що з урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у ОСОБА_4 відсутнє будь-яке порушене ОСОБА_1 право, яке б підлягало захисту шляхом виселення останнього зі спірного житлового приміщення, а отже ОСОБА_4 у розумінні норм ЖК України не є належним позивачем за позовними вимогами про виселення.

Аргументи учасників справи

06 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду, рішення Оболонського районного суду міста Києва в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ніколи не проживали у спірній квартирі. Єдиною законною підставою для вселення в гуртожиток є ордер, виданий за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету. Встановлено, що ОСОБА_1 ордеру для вселення в спірну квартиру не отримував. Таким чином, твердження ОСОБА_1 про правомірність його вселення та проживання у спірній квартирі за відсутності ордера не відповідає законодавчо встановленій процедурі.

У матеріалах справи відсутні квитанції про оплату ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , чи ОСОБА_3 комунальних послуг за адресою спірного житла у період з 22 вересня 1998 року по 01 лютого 2016 року та вони не надали суду доказів, які вказують про фактичне проживання та використання ними спірного житла на протязі 19 років.

25 вересня 2015 року йому було видано ордер на вселення в квартиру, 27 листопада 2015 року прийнято рішення про безоплатну передачу у власність квартири та видано свідоцтво про право власності. Проте вселитися до квартири він не зміг, оскільки 01 лютого 2016 року її безпідставно зайняв ОСОБА_1 , який на підтвердження підстави для вселення до квартири надав лише розпорядження про право заняття житлової площі в сімейному гуртожитку тимчасового проживання від 22 вересня 1998 року, а не спеціальний ордер. У зазначеному розпорядженні про право заняття житлової площі відсутній його номер, хоча він передбачений. Не дивлячись на те, що відповідно до вказаного документу обов`язково повинна бути зазначена підстава для вселення (наприклад - рішення житлової комісії), ця підстава не зазначена. Крім того, відсутній номер рішення, який також обов`язково повинен бути зазначеним. Виходячи зі змісту розпорядження, воно повинно бути лише погоджено начальником Мінського РУ ГУ МВС України м. Києва, після чого повинен настати наступний крок, - видача спеціального ордеру на вселення. Вказане розпорядження погоджено невідомою особою, з невідомим статусом, що позбавляє можливості встановити повноваження цієї особи. Також відсутні дані хто склав (виготовив) це розпорядження. Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 не надали рішення житлової комісії про надання житлової площі в гуртожитку ні відділу обліку та розподілу житлової площі (квартирного відділу) Мінської районної в м. Києві державної адміністрації для приєднання до облікової справи, ні суду, бо такого рішення не існувало.

У матеріалах справи наявні докази, які навпаки спростовують проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у спірній квартирі. ОСОБА_1 у власноручно складеній заяві про взяття на квартирний облік зазначає, що проживає в гуртожитку на АДРЕСА_2 (без прив`язки до квартири чи кімнати), де займає ліжко-місце. Згідно з витягом із розпорядження Мінської районної державної адміністрації м. Києва за № 1134 про зарахування на квартирний облік від 09 жовтня 1998 року ОСОБА_1 , проживаючого в гуртожитку на АДРЕСА_2 (без прив`язки до квартири), зараховано на квартирний облік. Відповідно до довідок (форми № 3) ОСОБА_1 і члени його родини були прописані в гуртожитку на АДРЕСА_2 (без прив`язки до квартири чи кімнати). Відповідно до штампу про місце реєстрації в паспорті ОСОБА_3 він з 27 лютого 2004 року зареєстрований в гуртожитку (квартира не вказана) на АДРЕСА_2 . Відповідно до штампу про місце реєстрації в паспорті ОСОБА_5 вона з 27 лютого 2004 року зареєстрована в гуртожитку (квартира не вказана) на АДРЕСА_2 . Навіть в договорі про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 року, укладеного між адвокатом Ковальовим М. О. і ОСОБА_1 , остання власноручно вказує, що вона зареєстрована в гуртожитку на АДРЕСА_2 без прив`язки до квартири. Очевидно, що реєстрація ОСОБА_1 в гуртожитку на АДРЕСА_2 (без прив`язки до квартири чи кімнати) була необхідна лише для постановки його на квартирний облік в м. Києві, а реєстрація не може бути абсолютним підтвердженням того, що він проживав за вказаною адресою.

Якщо жилу площу зайнято неправомірно, то ця жила площа (житло, приміщення) є вільною, тому у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 немає правових підстав для визнання недійсним ордеру на жиле приміщення, що був виданий ОСОБА_4 . Таким чином, 25 вересня 2015 року Оболонська адміністрація в повній відповідності до діючого законодавства видала ОСОБА_4 ордер, а 01 лютого 2016 року ОСОБА_1 зайняв квартиру неправомірно, без законних підстав.

З весни 2018 року він, після того як 20 лютого 2018 року апеляційний суд м. Києва залишив в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2017 року про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення, разом зі своєю родиною постійно проживає в квартирі АДРЕСА_4 . Крім того, він не має у власності іншого нерухомого майна.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 756/2554/16-ц, від 11 квітня 2018 року у справі № 756/3786/16-ц, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 в період з 01 квітня 1992 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, а з 07 листопада 2015 року - в Національній поліції України.

Згідно з наказом щодо особового складу ГУНП у м. Києві від 15 серпня 2016 року № 697 ОСОБА_1 звільнений зі служби за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

ОСОБА_1 був вселений у гуртожиток на АДРЕСА_2 за розпорядженням районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 1998 року на час роботи.

Згідно з даними Оболонського управління поліції ГУНП у м. Києві ОСОБА_1 та члени його сім`ї зареєстровані в гуртожитку без зазначення квартири.

Згідно з довідкою форми № 3 від 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 та члени його родини: дружина - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_3 та дочка - ОСОБА_1 зареєстровані у гуртожитку на АДРЕСА_2 .

Разом з тим, у паспортних даних позивача та за даними відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві він має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 .

Наявні у матеріалах справи копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_6 , у тому числі і за квітень 2016 року, вказують про фактичне проживання та використання спірного житла саме ОСОБА_1 .

Будинок АДРЕСА_2 є відомчим житлом і належав до відання Оболонського РУ ГУМВС України, розподіл житлової площі в якому відбувався за рішенням житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУМВС України з подальшим затвердженням на громадській комісії з Житлових питань Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 490 «Про надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ м. Києва» затверджено спільне рішення адміністрації та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що відпала потреба у використані їх під гуртожиток, в тому числі й ОСОБА_4 .

На підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 вересня 2015 року № 490 ОСОБА_4 видано ордер серії Б № 010599 на вселення у квартиру АДРЕСА_4 .

01 жовтня 2015 року ОСОБА_4 здійснив реєстрацію за новим місцем проживання (квартира АДРЕСА_4 ).

Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року № 1679 прийнято рішення про безоплатну передачу квартири у власність ОСОБА_4 .

27 листопада 2015 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , яке набуто в порядку приватизації.

Розпорядженням органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 17 березня 2016 року за №306-Д визнано таким, що втратило чинність свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження від 27 листопада 2015 року за №1679 про передачу в приватну власність гр. ОСОБА_4 вказаної квартири. Прийнято рішення про оформлення дублікату свідоцтва про право власності на квартиру.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно зі статтею 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

У статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (частини перша-третя статті 132 ЖК України).

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини другої статті 58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі (стаття 59 ЖК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

У постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі

№ 6-2556цс16 зроблений правовий висновок, що «ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення. При цьому, у статті 59 ЖК Української РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним, які слід застосовувати й до правовідносин щодо користування гуртожитками. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку, у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень».

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-83цс15 зроблено висновок, що ордер, виданий на зайняте жиле приміщення, може бути визнаним недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року у справі № 756/3786/16-ц, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:

«суди, задовольняючи позов ОСОБА_4, виходили з того, що ОСОБА_5 та члену його сім`ї ордер на вселення в житлове приміщення не видавався, тому відсутні правові підстави для користування спірною квартирою. Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. У пункті 40 Положення зазначено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, помилково вважали, що підставою самоправного зайняття спірної квартири є відсутність у ОСОБА_5 ордера на вселення у спірне житло, при цьому не врахувавши та не перевіривши наявність інших документів, що дають підстави для вселення; не надали оцінки наявній у матеріалах справи копії довідки, виданої начальником Мінського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 11 листопада 1998 року, згідно з якою за рішенням житлової комісії Мінського РУ ГУ МВС України в у м. Києві від 09 квітня 1997 року командиру відділення Мінського батальйону патрульно-постової служби старшині міліції ОСОБА_5, його дружині ОСОБА_7, та сину ОСОБА_6 була надана кімната НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 у гуртожитку Мінського РУ ГУ; не врахували, що ОСОБА_5 постійно перебував на службі в органах МВС та був звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років. Також матеріали справи містять копії довідок за формою № 3 за період з 1998 року до 2010 року, довідки про постановлення ОСОБА_5 в чергу на отримання житла, як такого, що на праві власності житлового приміщення не має, копії квитанцій про оплату комунальних послуг, що свідчать про фактичне проживання у кімнаті НОМЕР_1 на АДРЕСА_1. Крім того, суди не врахували, що однією з умов надання ордера є те, що він може бути виданий лише на вільну жилу площу (абзац другий пункту 10 Положення)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 756/3786/16 вказано, що:

«на виконання вказівок Верховного Суду в постанові від 11 квітня 2018 року в цій справі, а також з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/2082/16-ц, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1, оскільки наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_2 зі своєю сім`єю вселився у квартиру АДРЕСА_5 як працівник Мінського РУ ГУ МВС України в м. Києві, з дозволу управителя цього будинку, з 13 травня 1997 року зареєстрований та проживає у зазначеній кімнаті (квартирі). Установивши, що на час прийняття житлово-побутовою комісією Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві рішення про надання ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_5, а також - Оболонською РДА розпорядження про надання ОСОБА_1 ордера на спірну квартиру, це житло не було вільним, апеляційний суд дійшов правильного висновку про задоволення об`єднаного позову ОСОБА_2, визнання недійсним та скасування протоколу житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2015 року № 12 в частині надання вказаної службової квартири ОСОБА_1, скасування розпорядження Оболонської РДА від 06 листопада 2015 року № 591 в частині затвердження спільного рішення керівника та житлово-побутової комісії Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві в частині видачі житлового ордера від 09 листопада 2015 року № 010608 серії Б на квартиру АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 та його доньки ОСОБА_5 , а також - визнання недійсним цього житлового ордера.

Доводи касаційної скарги про те, що єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення мав бути ордер, однак ОСОБА_2 визнав, що такий ордер для вселення в спірну квартиру не отримував, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 на законних підставах вселилася до квартири АДРЕСА_5 і матеріали справи не містять відомостей про те, що власник чи балансоутримувач будинку заявляли до ОСОБА_2 вимоги про його виселення із зазначеної квартири».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2020 року у справі № 630/588/17 вказано, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

У справі, що переглядається:

з урахуванням вказівок, що містилися в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2018 року, суди з`ясували, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї були вселені до спірного приміщення не самоправно, а за розпорядженням районного управління ГУ МВС України в м. Києві від 22 вересня 1998 року на час роботи; згідно з довідкою форми 3 від 03 лютого 2016 року ОСОБА_1 та члени його родини: дружина - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_1 зареєстровані у гуртожитку на АДРЕСА_2 ; у паспортних даних позивача та за даними відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в м. Києві він має зареєстроване місце проживання на АДРЕСА_6 ; ОСОБА_1 тривалий час, протягом 19 років, користувався спірним житлом;

оскільки суди встановили, що станом на 22 вересня 2015 року спірна квартира не була вільною, а в ній були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (син), ОСОБА_1 (дочка), і питання про їх виселення власником гуртожитку або іншим уповноваженим органом не ставилося, апеляційний суд зробив правильний висновок, що законних підстав для видачі ОСОБА_4 ордеру на спірне приміщення не було, а відповідне розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року № 490 суперечить частині другій статті 58 ЖК України, порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 та становить втручання у його право на повагу до житла.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання недійсним житлового ордера на ім`я ОСОБА_4 , скасування розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 вересня 2015 року №490 в частині видачі ОСОБА_4 житлового ордера. Наслідком наведеного є й скасування розпорядження органу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 27 листопада 2015 року за №1679, яким в порядку приватизації передано спірну квартиру у власність ОСОБА_4 .

З урахування викладеного, оскільки задоволення позову ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , свідчить про відсутність порушеного ОСОБА_1 права ОСОБА_4 , яке б підлягало захисту шляхом виселення ОСОБА_1 зі спірного житлового приміщення, та виключає задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , апеляційний суд правильно змінив мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї ніколи не проживали у спірній квартирі, яку ОСОБА_1 зайняв лише 01 лютого 2016 року, після того як ОСОБА_4 25 вересня 2015 року було видано ордер на вселення в квартиру, 27 листопада 2015 року прийнято рішення про безоплатну передачу у власність квартири та видано свідоцтво про право власності, оскільки ОСОБА_4 не надав доказів щодо таких обставин, зокрема, проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї за іншою адресою або в іншій кімнаті гуртожитку на АДРЕСА_2 , і суди таких обставин не встановили.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Такі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права, застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які є посилання в касаційній скарзі, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 756/3786/16, не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним житлового ордера, свідоцтва про право власності на квартиру, часткового скасування розпоряджень, а також рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду ухвалені в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення ухвалені без додержання норм матеріального права чи процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в зазначених частинах - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним житлового ордера, свідоцтва про право власності на квартиру, часткового скасування розпоряджень залишити без змін.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

В. І. Крат

П. І. Пархоменко