УХВАЛА

06 січня 2026 року

м. Київ

справа № 466/6108/22

провадження № 61-16039ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Ступак О. В.

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бігальська Мар`яна-Марія Юріївна, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, витребування земельної ділянки,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Бігальська М.-М. Ю., відповідно до якого просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 525 від 26 грудня 1995 року;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ЛВ №081661, виданий ОСОБА_4 12 лютого

1996 року;

- витребувати земельну ділянку площею 0,0657 га, розташовану

в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :08:003:0083 в ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0675 га, яка розташована в

АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 330 від 28 грудня 1992 року та державного акта на право приватної власності на землю серії ЛВ № 731125214 від 03 листопада 1994 року. Земельна ділянка була надана їй у власність відповідно до норм чинного на той час Земельного кодексу України 1990 року та встановлені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У січні 2018 року із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що вищевказана земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_3 на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору

купівлі-продажу від 27 грудня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бігальською М.-М. Ю.

Місце розташування земельної ділянки, яка належить їй згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ЛВ № 731125214

від 03 листопада 1994 року, співпадає з місцем розташування земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , що підтверджено технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), висновком експерта № 10/11-20

від 17 листопада 2020 року експертного будівельно-технічного дослідження.

Вважає, що ОСОБА_4 не мав права відчужувати земельну ділянку ОСОБА_3 , оскільки відсутні документи, які підтверджують законність набуття ним права власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада

2023 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 14 грудня 2023 року про виправлення описки, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради народних депутатів № 525 від 26 грудня 1995 року. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ЛВ № 081661, виданий ОСОБА_4 12 лютого 1996 року. Витребувано на користь

ОСОБА_2 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0, 0657 га, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :08:003:0083. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

4 155,47 грн витрат по оплаті судового збору. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова

від 14 квітня 2023 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 28 листопада 2023 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року.

У липні 2025 року ОСОБА_1 , як особа, що не брала участі у розгляді справи, але вважає, що суд вирішив питання про його права, свободи та інтереси, подав апеляційну скаргу, в якій просив:

- залучити його як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 ;

- скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова

від 28 листопада 2023 року в частині задоволення вимог про витребування на користь ОСОБА_2 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0657 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0083, а провадження у справі в цій частині закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 25 квітня 2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір простого товариства (далі - Договір), відповідно до умов якого сторони зобов`язались об`єднати спільні вклади та зусилля з метою будівництва в майбутньому житлового будинку, а також спорудження господарських будівель та споруд з метою задоволення власних потреб. Згідно з умовами договору ОСОБА_3 надає як спільний вклад земельну ділянку площею 0,0657 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0083. Інших вкладів ОСОБА_3 не внесла.

ОСОБА_1 вказує, що відповідно до положень пункту 3.2. Договору вкладом було повне фінансування об`єкту будівництва. Водночас цим же пунктом встановлено, що винагородою Сторони 2 за результатами досягнення мети Договору є 1/4 ідеальної частки житлового будинку, який буде збудований за результатами укладення Договору. Відповідно до пункту 11.1. Договору, строк дії договору становить 10 років з моменту його укладення, однак в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Доводами апеляційної скарги є те, що оспорюваним судовим рішенням встановлено незаконність набуття у власність ОСОБА_3 земельної ділянки, чим порушено його ( ОСОБА_1 ) права, як учасника простого товариства, внаслідок чого він не може отримати свою винагороду за результатами здійснення спільної діяльності, зокрема, не може отримати частку у житловому будинку після його побудови.

Також вважає, що аналогічний спір було вирішено у справі № 466/3737/18 між тими самими сторонами, про той самий предмет, з тих самих підстав й судом було відмовлено у задоволенні вимог про витребування земельної ділянки.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2023 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2023 року закрито на підставі положень пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження мотивована тим, що договір простого товариства від 25 серпня 2018 року, на який посилається апелянт, свідчить лише про правовідносини, що виникли між сторонами цього договору, а позивачка ОСОБА_2 не є ні стороною договору, ні учасником товариства. При цьому учасник товариства самостійно несе правові наслідки зміни статусу його частки в товаристві, зокрема шляхом внесення іншого майна, відшкодування шкоди, зміни певних договірних засад діяльності товариства, статутних документів, тощо.

Апеляційний суд дійшов висновку, що права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_1 не були предметом спору та не вирішувались при розгляді цієї справи.

15 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року, яку просить скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтована зокрема тим, що суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження, дійшов помилкового висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції про витребування спірної земельної ділянки не вирішувались питання про права, свободи чи інтереси особи, що подала апеляційну скаргу, а саме ОСОБА_1 , який у передбачений законом спосіб набув майнові права на спірну земельну ділянку.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Ухвала суду апеляційної інстанції про закриття апеляційного провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово вказував, що коли в апеляційному порядку переглядається судове рішення за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи, то суд апеляційної інстанції передусім має з`ясувати те, чи дійсно таке рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів такої особи, та виключно у тому разі, якщо суд встановить, що таке рішення стосується прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, суд має надати оцінку іншим доводам щодо невідповідності рішення суду вимогам законності та обґрунтованості.

Вирішення питання, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першорядним завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, у тому числі перевіряти дотримання судом правил про підвідомчість спору. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю та, відповідно, рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, у складі Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду, викладеною у постанові від 16 січня

2020 року у справі № 925/1600/16.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що ґрунтуються на сформульованому в пункті 1 статті 6 Конвенції положенні про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня

2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20),

від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження

№ 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2023 року, ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, посилався на те, що оскарженим рішенням суду порушені його права, оскільки він уклав з відповідачкою ОСОБА_3 договір простого товариства, відповідно до умов якого сторони зобов`язались об`єднати спільні вклади та зусилля з метою будівництва в майбутньому житлового будинку, а також спорудження господарських будівель та споруд з метою задоволення власних потреб. При цьому ОСОБА_3 надала як спільний вклад земельну ділянку площею 0,0657 га кадастровий номер :08:003:0083. ОСОБА_1 вважає, що не зможе отримати свою винагороду за результатами здійснення спільної діяльності, зокрема, не може отримати частку у житловому будинку після його побудови.

Отже, суд апеляційної інстанції мав з`ясувати чи вирішено оскарженим рішенням суду питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки

ОСОБА_1 .

Встановивши, що у справі, яка переглядається, спірною є земельна ділянки, яка на праві власності належить ОСОБА_2 та яку ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_3 на підставі підроблених документів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на укладення ним із ОСОБА_3 договору простого товариства не свідчить, що оскарженим рішенням суду вирішені питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .

Спірна земельна ділянка витребувана у ОСОБА_3 . Жодних позовних вимог до ОСОБА_1 у розглядуваній справі ОСОБА_2 не заявляла.

Щодо посилань ОСОБА_1 на необхідність його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, то колегія суддів звертає увагу, що статтею 54 ЦПК України визначені наслідки незалучення у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору і ці наслідки не передбачають обов`язкового скасування рішення суду.

Апеляційний суд правильно вказав, що правовідносини між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 виходять за межі розглядуваної справи, а учасник товариства самостійно несе правові наслідки зміни статусу його частки в товаристві, зокрема шляхом внесення іншого майна, відшкодування шкоди, зміни певних договірних засад діяльності товариства, статутних документів, тощо.

Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що суд повторно вирішив спір між тими самими сторонами, з приводу того самого предмета спору та з тих самих підстав, колегія суддів звертає увагу, що мотивами відмови в позові

ОСОБА_2 у справі № 466/3737/18 Верховний Суд у постанові

від 29 червня 2022 року визначив обрання позивачкою неналежного способу захисту порушеного права.

За загальним правилом відмова в позові через обрання неналежного способу захисту порушених прав не перешкоджає повторному зверненню до суду із належними вимогами.

Врахувавши роз`яснення Верховного Суду у справі № 466/3737/18,

ОСОБА_2 у серпні 2022 року подала до суду розглядуваний позов.

Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про закриття апеляційного провадження у справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 466/6108/22.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников О. В. Ступак