ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2046/26 Справа № 212/5579/25 Суддя у 1-й інстанції - Швець М.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 212/5579/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гавриленко Юлія Юріївна, на ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу 23 жовтня 2025 року, яка постановлена суддею Швець М.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 жовтня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», третя особа на стороні позивача: Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», про встановлення факту вчинення мобінгу.

Ухвалою Покровського районного суду м. Кривого Рогу 23 жовтня 2025 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішеннями судів у справах № 212/5011/25, № 212/11089/24.

Не погодившись з вище зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гавриленко Ю.Ю., звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність оскаржуваної ухвали нормам процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу 23 жовтня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом про встановлення факту вчинення мобінгу, позивач обґрунтовував неправомірністю утримання заробітної плати за пів-дня перебування працівників економічного відділу у структурному підрозділі АТ «Криворізький залізорудний комбінат», покладенням необґрунтовано значного обсягу обов`язків на позивача із підписанням банківських документів, покладенням на позивача необґрунтовано значного обсягу обов`язків із підготовки Товариства до банкрутства, перекладенням Головою Правління відповідальності за свої одноосібні управлінські рішення, які обумовлюють неефективність операційної діяльності Товариства, виключно на фінансового директора направленні на унеможливлення роботи підпорядкованої йому фінансово-економічної служби комбінату.

У справах, які, на думку суду першої інстанції, зумовлюють зупинення провадження у цій справі предметом спору є визнання протиправним та скасування наказу Голови правління АТ «Кривбасзалізрудком» № 222 від 02 квітня 2025 року «Про оптимізацію організаційної структури та чисельності працівників», яким передбачалося скорочення 857 посад, зокрема у фінансовій службі та суміжних відділах та оскарження наказу № 834 від 09 серпня 2024 року про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (догани та обмеження виплати зарплати) за нібито прогул і розголошення комерційної таємниці, та вимагали стягнення невиплаченої заробітної плати.

Предметом спору у цій справі не є законність наказів Голови Правління а є вирішення питання про наявність у відповідних діях відповідача ознак мобінгу (цькування). Накази Товариства, навіть за формальної відповідності закону, можуть містити завдання, які завідомо неможливо виконати, або які є необґрунтованими, чи такими що можуть відокремити працівника від колективу та містити інші ознаки мобінгу. Саме тому, законодавцем передбачено спосіб захисту саме у спосіб визнання факту мобінгу (цькування), а не у спосіб скасування відповідних рішень, дій та бездіяльності роботодавця.

Апелянт вважає, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції, в порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав об`єктивні обставини, які б давали обґрунтовані підстави для висновку про те, що наявність спору у справах № 212/11089/24 та справі № 212/5011/25 про оскарження наказів № 834 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та № 222 від 02.04.2025 «Про оптимізацію організаційної структури та чисельності працівників» виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити та оцінити при розгляді справи № 212/5579/25 наявність обставин (фактів), якими позивач обґрунтовує свої вимоги про встановлення факту мобінгу.

Суд першої інстанції не обґрунтував, у чому саме полягає матеріально правовий зв`язок між даною справою та справами № 212/11089/24 та № 212/5011/25, тобто не мотивував, які саме факти, встановлені в інших справах, будуть мати преюдиційне значення для справи № 212/5579/25, та в чому полягає неможливість самостійного встановлення судом обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.

Апеллянт вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про зупинення провадження у справі. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України безпідставно зупинив провадження у справі № 212/5579/25, оскільки таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, оскільки оскаржується ухвала суду, зазначена у п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У статті 129 Конституції України одним із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення судів у справах № 212/5011/25, 212/11089/24 стосуються саме аналізу цих наказів № 222, 834 (їх правомірності, законності): оскарження цих наказів є суттю позовних вимог у зазначених справах, оскільки позивач, обґрунтовуючи вимоги у цій справі, навів, зокрема, у позові причини, з яких наказ № 222 слід оцінювати як протиправний, ідентичні зазначеним ним у самому позові, що розглядається у справі № 212/5011/25: порушення строку повідомлення про вивільнення, порушення порядку повідомлення про масове вивільнення, відсутність пропозиції інших вакантних посад, відсутність консультацій з профспілковим органом, підстав для вивільнення працівників, перевищення повноважень органом управління товариства. І оскільки позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого, застосуванням з боку роботодавця цих наказів, які, на переконання позивача, є свідченням і доказом мобінгу. Також суд дійшов висновку про те, що тісний матеріально-правовий зв`язок між цією справою та справами № 212/5011/25, 212/11089/24: факти встановлені у вказаних справах, з якими пов`язується протиправність наказів № 222 та № 834, будуть мати преюдиційне значення для цієї справи. Надання судом у цій справі оцінки зазначеним наказам до логічного завершення розгляду справ № 212/5011/25, 212/11089/24, у яких суди встановлюють обставини, що доводять/спростовують їх протиправність, буде абсурдним і суперечитиме принципу правової визначеності.

Колегія суддів вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

За пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

У пункті 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли у цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом з тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував і зупинив провадження у справі з порушенням положень процесуального закону та всупереч засадам пропорційності, розумності строків розгляду і ефективності судового процесу.

Мотивуючи ухвалу про зупинення провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що рішення судів у справах № 212/5011/25, 212/11089/24 стосуються саме аналізу цих наказів № 222, 834 (їх правомірності, законності): оскарження цих наказів є суттю позовних вимог у зазначених справах, оскільки позивач, обґрунтовуючи вимоги у цій справі, навів, зокрема, у позові причини, з яких наказ № 222 слід оцінювати як протиправний, ідентичні зазначеним ним у самому позові, що розглядається у справі № 212/5011/25: порушення строку повідомлення про вивільнення, порушення порядку повідомлення про масове вивільнення, відсутність пропозиції інших вакантних посад, відсутність консультацій з профспілковим органом, підстав для вивільнення працівників, перевищення повноважень органом управління товариства. І оскільки позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого, застосуванням з боку роботодавця цих наказів, які, на переконання позивача, є свідченням і доказом мобінгу. Також суд дійшов висновку про те, що тісний матеріально-правовий зв`язок між цією справою та справами № 212/5011/25, 212/11089/24: факти встановлені у вказаних справах, з якими пов`язується протиправність наказів № 222 та № 834, будуть мати преюдиційне значення для цієї справи. Надання судом у цій справі оцінки зазначеним наказам до логічного завершення розгляду справ № 212/5011/25, 212/11089/24, у яких суди встановлюють обставини, що доводять/спростовують їх протиправність, буде абсурдним і суперечитиме принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справах № 212/5011/25 та № 212/11089/24, оскільки у вказаних справах предметом позову, зокрема у справі № 212/5011/25 - визнання протиправним та скасування наказу Голови правління АТ «Кривбасзалізрудком» № 222 від 02 квітня 2025 року «Про оптимізацію організаційної структури та чисельності працівників», яким передбачалося скорочення 857 посад, зокрема у фінансовій службі та суміжних відділах, у справі № 212/11089/24 - оскарження наказу № 834 від 09 серпня 2024 року про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (догани та обмеження виплати зарплати) за прогул і розголошення комерційної таємниці, та вимагали стягнення невиплаченої заробітної плати.

Натомість, у цій справі предметом позову є встановлення факту вчинення відмовідачем мобінгу відносно позивача, а позовні вимоги обґрунтовані неправомірністю утримання заробітної плати за пів-дня перебування працівників економічного відділу у структурному підрозділі АТ «Криворізький залізорудний комбінат», покладенням необґрунтовано значного обсягу обов`язків на позивача із підписанням банківських документів, покладенням на позивача необґрунтовано значного обсягу обов`язків із підготовки Товариства до банкрутства, перекладенням Головою Правління відповідальності за свої одноосібні управлінські рішення, які обумовлюють неефективність операційної діяльності Товариства, виключно на фінансового директора направленні на унеможливлення роботи підпорядкованої йому фінансово-економічної служби комбінату.

Отже, накази по підприємству, про які йдеться, не є предметом оскарження у цій справі та мають оцінюватися судом в сукупності з іншими підставами, якими обґрунтовано позовні вимоги позивача про встановлення факту вчинення відповідачем мобінгу відносно нього.

Наведене переконливо свідчить про непропорційність застосування судом такого процесуального рішення як зупинення провадження, яке полягає є у тимчасовому й повному припиненні всіх процесуальних дій у справі, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги апелянта щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, заслуговують на увагу.

Крім того, зупинення провадження у справі може призвести до порушення права позивача щодо розгляду справи у розумні строки.

Відповідно до частин першої та другої статті 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та такі критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374,379,381,382,383,384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гавриленко Юлія Юріївна, задовольнити.

Ухвалу Покровського районного суду м. Кривого Рогу 23 жовтня 2025 року скасувати та направити справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», третя особа на стороні позивача: Первинна організація профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про встановлення факту вчинення мобінгу, до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 07 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: