КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 755/3624/25

номер провадження №22-ц/824/3408/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року /суддя Марфіна Н.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру заборгованості та розстрочення сплати заборгованості за аліментами, -

В С Т А Н О В И В:

04.03.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про зменшення розміру заборгованості та розстрочення сплати заборгованості за аліментами, у якому просить зменшити розмір заборгованості по аліментам, який виник після 22.10.2007 року з 542066,86 грн. до 121692,08 грн. та розстрочити сплату заборгованості по аліментам.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 172-182/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати.

На підтвердження вимог апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин справи, неправильну оцінку доказів та невірне застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала, що суд безпідставно ототожнив відсутність інвалідності з відсутністю істотних обставин для застосування ч. 2 ст. 197 СК України, не врахував хронічний характер захворювань опорно-рухового апарату, зміну сімейного стану (народження трьох дітей у повторному шлюбі), низький дохід та обмеження права керування транспортними засобами. Стверджувала, що суд повинен був оцінити сукупність цих обставин на момент розгляду справи, а не лише на момент виникнення заборгованості, та що відмова у розстроченні суперечить принципу пропорційності та балансу інтересів усіх дітей.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві відповідач зазначає, що апеляційна скарга не містить нових доказів, не спростовує жодного з ключових висновків суду першої інстанції та фактично зводиться до повторення доводів позовної заяви, які вже були предметом розгляду. Медичні документи позивача датовані лише березнем 2024 року і не підтверджують тяжку хворобу або втрату працездатності з 2007 року. Відсутні висновки МСЕК, група інвалідності чи листи довготривалої непрацездатності. Позивач періодично отримував доходи, двічі отримував спадщину, мав офіційне працевлаштування, але аліменти не сплачував, що свідчить про можливість виконання обов`язку, а не про об`єктивну неможливість. Наголошувала, що народження трьох дітей у повторному шлюбі та перебування дружини на утриманні не є автоматичною підставою для звільнення від заборгованості за аліментами на дитину від першого шлюбу. Позбавлення батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 (рішення від 14.12.2017) підтверджує систематичне ухилення від обов`язків. Щодо розстрочення вказує, що позивач не визначив ні способу, ні строків, ні розміру щомісячних платежів. При доході позивача близько 11 600 грн щомісячний платіж для погашення 517 490 грн за 12 місяців мав би становити понад 43 000 грн, що явно перевищує його можливості. Позивач уже сплачує близько 4600 грн/місяць за постановою виконавця, тому судове розстрочення не є необхідним. Заперечувала посилання апелянта на принцип рівності дітей, що не означає перерозподілу коштів утримання на користь дітей від другого шлюбу за рахунок заборгованості перед дитиною від першого шлюбу. Інтереси дитини, на утримання якої стягнуто аліменти, є пріоритетними відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини.

Представник позивача ОСОБА_2 подала відповідь на відзив, в якій заперечила доводи відповідача, вказала на порушення вимог щодо направлення копій документів позивачу (п. 4 ст. 360 ЦПК України), наголосила, що обставини оцінюються на момент розгляду справи, хронічний характер захворювань не вимагає щорічного підтвердження, а суд першої інстанції не врахував принцип пропорційності та балансу інтересів усіх дітей.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2007 року з позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Станом на травень 2025 року заборгованість становить 517 490,23 грн.

Позивач має від повторного шлюбу трьох неповнолітніх дітей, та утримує дружину.

Позивач має хронічні захворювання опорно-рухового апарату (медичні документи від березня 2024 року), з червня 2024 року працює помічником оператора заправних станцій з доходом близько 11 600 грн на місяць.

Також встановлено, що позивач позбавлений батьківських прав щодо сина ОСОБА_5 рішенням Деснянського районного суду від 14.12.2017 року.

Постановляючи оскаржене рішення, суд першої інстанції вірно керувався ч. 2 ст. 197 СК України про те, що суд може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо вона виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення; ч. 1 ст. 197 СК України про те, що з урахуванням матеріального та сімейного стану платника суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості; ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України про обов`язок сторін доводити обставини, на які вони посилаються, та оцінку доказів судом за внутрішнім переконанням.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено наявність підстав для зменшення заборгованості. Медичні документи не підтверджують тяжку хворобу з моменту виникнення заборгованості, відсутність офіційного працевлаштування не є підставою для звільнення, а також не доведено підстав для розстрочення, зокрема, не визначено спосіб і строки, запропонований графік не відповідає реальним можливостям позивача та інтересам стягувача, максимальний строк розстрочки за ч. 5 ст. 435 ЦПК України - минув.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з таких підстав.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно оцінив подані докази та неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, стверджує, що суд безпідставно ототожнив відсутність встановленої інвалідності з відсутністю «істотних обставин» у розумінні ч. 2 ст. 197 Сімейного кодексу України, не врахував хронічний характер захворювань опорно-рухового апарату, істотну зміну сімейного стану позивача - народження трьох дітей у повторному шлюбі, низький рівень доходу та обмеження права керування транспортними засобами.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами.

Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України суд може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Ця норма не встановлює вичерпного переліку таких обставин, проте вимагає, щоб вони були істотними, об`єктивними та безпосередньо зумовили неможливість виконання обов`язку.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не доведено наявність саме таких обставин. Медичні документи, надані позивачем, датовані лише березнем 2024 року і фіксують остеохондроз поперекового відділу хребта, плоскостопість та остеоартроз суглобів стоп. Ці документи не містять висновку про стійку втрату працездатності, не встановлюють групи інвалідності, не підтверджують неможливість працювати протягом 17 років (з 2007 по 2024 рік). Хронічний характер захворювань не підтверджений жодним доказом за попередні періоди. Відсутні висновки МСЕК, докази стаціонарного лікування, докази довготривалої втрати працездатності чи будь-які інші докази, які б свідчили про стан здоров`я саме в період виникнення та накопичення заборгованості.

Апелянт наголошує на народженні трьох дітей у повторному шлюбі (2013, 2014 та 2017 рр.) як на самостійній підставі для зменшення заборгованості.

Колегія суддів відхиляє вказаний довід скарги, оскільки зміна сімейного стану платника аліментів після виникнення заборгованості сама по собі не є обставиною, що має істотне значення для звільнення від сплати заборгованості. Народження інших дітей не звільняє батька від обов`язку утримувати дитину від попереднього шлюбу.

Щодо розстрочення сплати заборгованості, доводи апеляційної також не спростовують висновків суду першої інстанції і відхиляються апеляційним судом.

Частина перша ст. 197 СК України передбачає можливість розстрочення або відстрочення сплати заборгованості з урахуванням матеріального та сімейного стану платника. Вказана норма не скасовує загальних правил виконання судових рішень, зокрема обмеження строку розстрочки одним роком (ч. 5 ст. 435 ЦПК України). Позивач не визначив ні способу, ні строків, ні розміру щомісячних платежів, що унеможливлює судовий контроль за виконанням. При доході позивача близько 11 600 грн на місяць погашення заборгованості в сумі 517 490,23 грн протягом одного року вимагало б щомісячних платежів понад 43 000 грн, що явно перевищує його реальні можливості.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Медичні документи 2024 року не підтверджують тяжку хворобу протягом усього періоду заборгованості. Зміна сімейного стану після виникнення заборгованості не є автоматичною підставою для її зменшення. Позивач не довів неможливості виконання обов`язку протягом 17 років. Щодо розстрочення суд першої інстанції правильно вказав на відсутність конкретних способу і строків та невідповідність можливостей позивача необхідним платежам.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: