КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2402/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка Тараса Миколайовича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2025 року представник заявника - адвокат Шевченко Т.М. подав через систему «Електронний Суд» заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив накласти арешт, а саме: на рахунки відкриті у банках України на ім`я ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 у (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

В обґрунтування заяви зазначав, що 01.06.2019 року позивач передав відповідачу 15 000 доларів СШАпід розписку, для підключення будинку АДРЕСА_1 до електропостачання, водовідведення (каналізації), газопостачання та можливості підключення інших послуг, в разі виникнення такої необхідності і після сплати повної суми бути співвласником комунікацій.

Однак, жодних робіт із підключення до комунікацій (електропостачання, водовідведення (каналізації), газопостачання) відповідачем здійснено не було. Тобто, відповідач, шахрайським способом заволодів грошовими коштами позивача, не надавши обіцяних послуг (підключення до електромереж, водовідведення та газопостачання), а також відмовившись повертати безпідставно одержані грошові кошти.

На сьогоднішній день, позивачу грошові кошти відповідачем у повному обсязі так і не повернуто, взяті на себе зобов`язання ОСОБА_5 не виконано. Враховуючи, що заявлені вимоги мають значний розмір та відсутність належного виконання зобов`язання, заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що на його думку є адекватним способом запобіганню можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача при виконанні судового рішення у випадку задоволення позовних вимог, та недопущення відчуження цього майна під час розгляду справи (в т.ч. шляхом укладення як реальних, так і фіктивних правочинів) у випадку ухвалення рішення на користь позивача та звернення до відповідних органів із виконавчими документами.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко Т.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову

В доводах апеляційної скарги зазначає, що обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявник вказував на обставини заволодіння відповідачем майном позивача шляхом обману, як способу шахрайства, відповідно безпідставним заволодінням без достатніх правових підстав і спричинення позивачу великої матеріальної шкоди в розмірі 15 000.00 доларів США. Наявність цих обставин, на думку скаржника, свідчить про зухвалу неправомірну поведінку відповідача, не зважаючи на пред`явлену до нього вимогу щодо повернення майна належного позивачу та звернення на захист порушених прав до поліції з заявою про скоєння відповідачем кримінального правопорушення відносно позивача за ч. 3 ст. 190 КК України.

Тобто з 2019 року позивач виборює свої порушені права з боку відповідача у законний спосіб, а отримати належний ефективний захист з боку державних органів не може, відповідно змушений звертатись за судовим захистом до суду і просити забезпечити його майнові вимоги згідно правил, передбачених ст.ст. 149, 150, 152, 153 ЦПК України.

Відповідач тривалий час уникає повернення безпідставно набутого майна, а невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки відповідач має можливість в будь який момент відчужити все належне йому нерухоме та рухоме майно, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Враховуючи предмет спору, обставини, зазначеніу заяві про забезпечення позову їх сукупності та взаємозв`язку, а також враховуючи процесуальну поведінку сторін, скаржник вважає, що беззаперечно існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення. Не врахування судом першої інстанції фактичних обставин щодо наявного майнового спору, предмету позову, призвело до помилкового висновку судущодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, з оглядуна ціну позову 619 833 грн, що у випадку якщо відповідач реалізує (відчужить) усе належне йому майно, існуватиме реальний ризик ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому, всупереч висновків суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів існування ризиків, для усунення яких слід забезпечити позов, скаржник нашолошує, шо умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представники заявника ОСОБА_1 - адвокати Соломін В.О., Шевченко Т.М. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Зазначили також, що на виконання вимог частини четвертої статті 152 ЦПК України, ОСОБА_1 у визначений законом строк подав позовну заяву до ОСОБА_3 до суду першої інстанції.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Керуючись частиною другою статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованої особи, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників заявника, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Залишаючи без задоволення заяву про забезпечення позову до пред'явлення позову, суд першої інстанції виходив із того, представник позивача просить забезпечити позов у визначений ним спосіб без надання жодних доказів того, що в разі невжиття заходів забезпечення це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову; що майно,на яке просить накласти арешт, відповідач має намір відчужити, а посилання які містися в матеріалах заяви, не дають достатніх підстав для підтвердження такого наміру.

Апеляційний суд з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі № 644/1482/22, від 01 травня 2024 рокув справі № 638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі № 522/1514/21 (провадження № 61-19123св21) та інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що маючи намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, заявник ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив, до подачі позовної заяви накласти арешт на рахунки відкриті у банках України на ім'я ОСОБА_3 ; накласти арешт на належне ОСОБА_3 нерухоме майно: садовий будинок загальною площею 110,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,0539 га, кадастровий номер :05:001:0131; житловий будинок, загальною площею 131,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,149 га, кадастровий номер :07:013:0139, що знаходиться на території Колонщинської сільської ради, Бучанського району Київської області.

В доводах заяви зазначав, 01.06.2019 року позивач передав відповідачу під розписку 15 000 доларів США з метою підключення належного позивачу будинку АДРЕСА_1 до електропостачання, водовідведення (каналізація), газопостачання та можливості підключення інших послуг.

Жодних договорів між позивачем та відповідачем на виконання робіт не укладалось.

В подальшому, жодних робіт із підключення будинку позивача до комунікацій відповідачем здійснено не було

Вважає, що відповідач таким чином у шахрайській спосіб заволодів грошовими коштами позивач, не надавши обіцяних послуг. Безпідставно отримані кошти повертати позивачу відповідач також відмовився.

З огляду на вказане, заявник вважав, що в разі незабезпечення позову у зазначений в заяві спосіб, існує ризик невиконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки відповідач може в любий момент відчужити належне йому на праві власності майно.

Поряд із цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до заяви про забезпечення позову заявником не додано доказів, на підставі яких суд може пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Зі змісту доданої до заяви копії розписки ОСОБА_3 від 01.06.2019 року вбачається, що останній отримав від ОСОБА_1 15 000 доларів США за підключення будинку до електрики, водопостачання, каналізації. Будинок по АДРЕСА_1 ; власник - ОСОБА_6 . Ця сума покриє заборгованість по підключенню до мережі. (а.с. 14)

Вказана розписка, а також копії договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки на ім'я ОСОБА_6 самі по собі не є доказами, які підтверджують існування спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також ризикиутруднення чи унеможливлення виконання рішення суду внаслідок невжиття таких заходів.

Крім того, колегія суддів враховує також співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів відповідача.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник має право вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Арешт як захід забезпечення позову порушує ці права, якщо він застосовується без необхідної правової підстави, без доведених ризиків та в разі його надмірності.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, ОСОБА_1 вказував ціну майбутнього позову - 619 833 грн. Поряд із цим, доказів на підтвердження середньої ринкової вартості нерухомого майна, належного відповідачу, на яке заявник просить накласти арешт - не надав, що унеможливлює перевірку судом дотримання принципу співмірності заявлених вимог заходам забезпечення позову.

Також, відповідно до статті 13 ЦК України, суд при здійсненні цивільного судочинства повинен діяти справедливо, добросовісно, розумно та з дотриманням балансу інтересів сторін.

З огляду на вказане, перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про те, що заявником не доведено наявності обставини, які свідчать про те, що неприйняття заходу забезпечення позову у вигляді арешту рахунків чи належного відповідачу на праві власності нерухомого майна унеможливить ефективний захист порушеного права позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченка Тараса Миколайовича залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухваленнята оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 23 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Борисова О.В.

Голуб С.А.