ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2412/26 Справа № 191/2217/22 Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №191/2217/22 за позовом за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у стані, придатному для цільового призначення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Циб Сергія Вікторовича на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Окладнікової О.І., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у стані, придатному для цільового призначення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 7,1600 га, яка розташована на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказує, що право власності позивача на земельну ділянку площею 7,160 га виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії III-ДП №087029, виданого 30 листопада 1999 року, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0145.

17 квітня 2018 року між позивачем та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки. Умовами договору передбачено, що він укладений строком на 10 ( десять) років. Державна реєстрація договору оренди земельної ділянки була проведена 10 травня 2018 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Договір оренди земельної ділянки площею 7,1600 га зареєстрований за №26121367.

Умовами договору оренди передбачено, що орендна плата складає 9463 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят три) грн. на рік (пункт 5.1 договору оренди). Також, пунктом 5.2 договору передбачено періодичність внесення орендної плати - один раз на рік.

Відповідно до п.5.5 договору, на будь-яку суму орендної плати, яка не була сплачена у строки, визначені цим договором, нараховуються річні проценти за ставкою 0,01% несплаченої суми за кожний наступний день, доки суму простроченої орендної плати не буде сплачено повністю.

Зазначає, що згідно з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 06 грудня 2023 року №0412-23-02793 та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 23 січня 2024 року №0412-24- 00190, позивачу: за 2018 року нараховано 9 463 грн. 88 коп., виплачено 9 463 грн. 88 коп., суму податку перерахованого та нарахованого 1 703 грн. 50 коп., військовий збір не сплачено; за 2019 рік відсутній нарахований і виплачений дохід, податки не сплачені, військовий збір не сплачено; за 2020 рік відсутній нарахований і виплачений дохід, податки не сплачені, військовий збір не сплачено; за 2021 року нараховано 9 463 грн. 88 коп., виплачено 0, суму податку перерахованого та нарахованого 1 703 грн. 50 коп., сума військового збору нарахованого та перерахованого 141 грн. 96 коп.; за 2022 року нараховано 9 463 грн. 88 коп., виплачено 9 463 грн. 88 коп., сума податку перерахованого та нарахованого 1 703 грн. 50 коп., сума військового збору нарахованого та перерахованого 141 грн. 96 коп.; за 2023 рік відсутній нарахований і виплачений дохід, податки не сплачені, військовий збір не сплачено.

Вказує, що у період з 17 квітня 2018 року по 01 січня 2025 року відповідачем неодноразово порушувались умови оплати орендної плати, а надані відповідачем відомості податковій щодо сплачених позивачу доходів не повністю відповідають дійсності, зокрема позивач не отримував суму у розмірі 9 463 грн. 88 коп. за 2022 рік.

Також, відповідачем жодного разу не було сплачено штраф у розмірі 100 відсоткової річної орендної плати (згідно пункту 5.2 Договору), хоча повинен був бути сплачений 6 разів (за прострочення сплати орендної плати в 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки.

Відповідачем не сплачено річні проценти за ставкою 0,01 % несплаченої суми за кожний наступний день, доки суму простроченої орендної плати не буде сплачено повністю (згідно пункту 5.5 Договору) за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки.

Зауважує, що посилання на сплату орендної плати за 2022 рік та надання копії квитанції про поштовий переказ №173, ІД TK1bbYvjGGI від 28 грудня 2022 року (без зазначення призначення платежу), не є підтвердженням одержання орендної плати позивачем.

Неодноразово уточнивши вимоги остаточно просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 за договором №27 оренди земельної ділянки від 17 квітня 2018 року, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 10 травня 2018 року, номер запису про інше речове право 26121367, заборгованість з орендної плати, та розірвати укладений між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки: :01:001:0145, та повернути земельну ділянку у стані, придатному для цільового призначення.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у стані, придатному для цільового призначення - відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Циб С.В. подав апеляційну скаргу, в якій частково не погоджується із зазначеним рішенням суду, вважає дане рішення необґрунтованим, прийнятим в результаті порушення норм матеріального та процесуального права, без врахування висновків викладених в постановах Верховного суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що однією з позовних вимог, заявлених апелянтом, є стягнення невиплаченої орендної плати за 2021 рік оренди. Рішення суду першої інстанції взагалі не містить обґрунтування відмови у задоволенні даної позовної вимоги.

Зазначає, що в матеріалах справи наявний додаток 4 ДФ до відомостей про суми нарахованого доходу, утриманого та сплаченого податку на доходи фізичних осіб та військового збору за 4 квартал 2021 року, які подавався відповідачем, як податковим агентом 05 січня 2022 року в розділі І якого у графі 6.12. зазначений РНОКПП апелянта - НОМЕР_1 , в колонці 3-а зазначено, що відповідачем нараховано апелянту дохід у розмірі 9463 грн. 88 коп., а в колонці 3 зазначено, що відповідачем виплачено апелянту 0 грн. 00 коп., що підтверджує не тільки факт невиплати орендної плати за 2021 рік, але і обізнаність відповідача про це.

Звертає увагу, що апелянт надав суду першої інстанції відомості з державного реєстру платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 09 травня 2023 року, в яких також міститься інформація про відсутність сплати орендної плати відповідачем, окрім 2018 року. Таким чином, апелянтом надано до суду першої інстанції докази несплати орендної плати за 2021 рік, а також, в ході судового розгляду, встановлено факт ухилення відповідача від надання доказів оплати орендної плати за 2021 рік.

Також зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач здійснював дії щодо належного виконання умов спірного договору оренди земельних ділянок, а саме щодо сплати орендної плати за періоди 2021-2024 роки, у розумінні пункту 4 частини першої статті 532 ЦК України.

Вказує, що у період з 2018 по 2020 роки між сторонами спору склалась практика, коли орендна плата передавалась апелянту нарочно, за відомостями на видачу орендної плати. Жодних доказів ухилення апелянта від отримання орендної плати нарочно відповідач суду не надав, хоча стверджував про ухилення від одержання орендної плати.

Зауважує, що відповідач у 2021 році не здійснив жодних дій, щодо виплати орендної плати за договором, а у 2022 році, без будь-якого попередження апелянта здійснив поштовий переказ згідно квитанції Укрпошти №173. Квитанція Укрпошти №173, ІД TK1bbYvjGGI від 28 грудня 2022 року не є належним доказом сплати орендної плати за 2022 рік. Як вбачається з листа АТ «Укрпошта» від 09 жовтня 2023 року повідомлення про поштовий переказ на ім`я ОСОБА_1 28 грудня 2022 року було направлено на номер мобільного телефону зазначений відправником НОМЕР_2 , проте докази належності зазначеного номеру позивачу відсутні, в договорі оренди даний номер не вказувався.

Апелянт не мав об`єктивної можливості дізнатись про існування або отримати переказ згідно Квитанція Укрпошти №173, ІД TK1bbYvjGGI від 28 грудня 2022 року, не маючи доступу до мобільного телефону НОМЕР_2 , в той же час докази належності даного номера апелянту суду не було надано.

Також, судом першої інстанції не обґрунтовано віднесення зазначений у копіях фіскального чеку Укрпошта сум до сплати орендної плати за 2022 - 2024 роки. Жодна з наданих відповідачем квитанцій не містить належного зазначення призначення платежу, а у копії фіскального чеку Укрпошти від 26 грудня 2024 року призначення платежу зазначено як «аліменти».

Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та не застосував статті 213, 532, 534 ЦК України, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим прийшов до помилкових висновків щодо відсутності систематичного порушення умов договору оренди відповідачем та відсутності підстав для стягнення заборгованості з орендної плати за 2021-2024 роки оренди. Апелянт звертає увагу, що повернення платежів Укрпошти відбувалось у зв`язку з незверненням отримувача за грошовим переказом, і жодних активних дій, які б свідчили про відмову від отримання орендних платежів, він не вчиняв.

Зазначає, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки), при цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є також підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв`язку з чим просив рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року у частині відмови у розірванні договору оренди та стягненні орендної плати за 2021 та 2022 роки оренди - скасувати. Ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги задовольнити частково: розірвати укладений між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 договір оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0145, номер запису про інше речове право: 26121367. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди земельної ділянки за 2021 та 2022 роки оренди у розмірі 15 236,80 грн.

Відповідач ОСОБА_2 скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що вона не підлягає задоволенню, так як викладені в ній обґрунтування не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначає, що представником позивача, адвокатом Наконечною Т.М., відповідним клопотанням до матеріалів справи було долучено відповідь АТ «Укрпошта», вих. №1.10.004.-15696-23 від 09 жовтня 2023 року, у якій було зазначено, що «в автоматизованій системі Укрпошти причиною повернення зазначеного переказу вказано - одержувач відмовився отримувати переказ». Таким чином, викладене у апеляційній скарзі твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не знав про існування поштового грошового переказу, не узгоджується з наданою АТ «Укрпошта» інформацією про повернення такого переказу з підстави «одержувач відмовився отримувати переказ».

Вказує, що в апеляційній скарзі представник позивача також зазначає, що ОСОБА_1 нібито не мав об`єктивної можливості дізнатися про надходження переказу, оскільки не мав доступу до мобільного номера НОМЕР_2 , та що докази належності цього номера ОСОБА_1 не були надані суду відповідачем.

Зауважує, що об`єктивно неможливо встановити, який саме номер мобільного зв`язку фактично використовується ОСОБА_1 , що унеможливлює покладення на відповідача негативних наслідків, пов`язаних із вибором способу його повідомлення.

Зазначає, що попри наявні спроби ОСОБА_1 перешкоджати виконанню ФОП ОСОБА_2 своїх обов`язків Орендаря, зокрема шляхом умисного ухилення від отримання орендної плати, відповідач намагався продовжувати належним чином виконувати свої зобов`язання за договором, надсилаючи адресні поштові перекази. Водночас сторона позивача з 2021 року ініціює дії, спрямовані на розірвання договору оренди, створюючи зазначені перешкоди та використовуючи їх як підставу для звернення до суду.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що дії відповідача підтверджують його зацікавленість у збереженні договору, тоді як стороною позивача не доведено наявність саме істотного порушення ФОП ОСОБА_2 умов договору оренди, що могло б слугувати підставою для його розірвання.

У зв`язку з чим, просив апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Циба С.В., залишити без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року по цивільній справі №191/2217/22 за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у стані, придатному для цільового призначення - без змін.

Представники позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просила у її задоволенні відмовити.

Позивач та відповідач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,160 га, кадастровий номер :01:001:0145, що стверджується копією Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №087029, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 14 травня 2018 року.

17 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0145. Умовами договору передбачено, що він укладений строком на 10 ( десять) років. Розрахований розмір орендної плати за оренду 7,1600 га земель по договору встановлений у грошовому еквіваленті становить 9463 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят три) грн. 88 коп. (без урахування індексації).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав №123747155 від 14 травня 2018 року, 10 травня 2018 року державний реєстратор Семенюк Я.В. зареєструвала право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0145 на підставі договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 строком на 10 (десять) років.

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки по договору оренди №27 ОСОБА_1 передав, а ФОП ОСОБА_2 прийняв в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 7,1600 га, кадастровий номер :01:001:0145.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факту істотного порушення орендарем умов договору оренди: не встановлено систематичної несплати (недоплати) позивачу орендної плати, позбавлення позивача його права на те, на що він розраховував при укладенні договору оренди, тому відсутні підстави для розірвання договору оренди землі, передбачені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України та частиною другою статті 651 ЦК України, та стягнення заборгованості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Водночас у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.

Відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 918/391/23, зазначено, що для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Під систематичністю, під час вирішення приватноправових спорів, розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

У зв`язку з чим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.

Досліджуючи питання розірвання договору оренди землі на підставі частини другої статті 651 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі №199/3846/19).

Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається, однією з позовних вимог, заявлених апелянтом, є стягнення невиплаченої орендної плати за 2021 рік оренди.

Згідно копії договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року позивач передав відповідачу в оренду вказану земельну ділянку на 10 років.

Пунктом 5 «Орендна плата за земельну ділянку» зазначеного договору оренди земельної ділянки передбачено, що розрахунковий розмір орендної плати за оренду земель по договору становить 9 463,88 грн. (без урахування індексації), податковим агентом виступає орендар, періодичність внесення орендної плати - один раз на рік, розрахунки закінчуються 31 грудня, у розмір орендної плати не входить податок на землю.

З наданих відповідачем відомостей на видачу орендної плати за паї вбачається, що відповідач сплачував позивачу орендну плату за пай в розмірі 7618,40 грн. (з урахуванням ПДВ і військового збору). Вказані відомості містять підпис позивача про отримання орендної плати.

Платіжними дорученнями підтверджується факт того, що відповідач сплачував до Державного бюджету України суму прибуткового податку 18% від розміру належної позивачу орендної плати, яка складала 1703,50 грн., а також 1,5% військового збору, сума якого складала 141,96 грн.

Також, у матеріалах справи наявні копії документів зі сплати оренди за минулі періоди, а саме, за 2018, 2019, 2020, чому була дана відповідна правова оцінка судовими рішеннями, зокрема Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2023 року у справі №191/1268/21 і ця обставин доказуванню не підлягає.

Проте відсутні докази щодо виплати орендної плати за 2021 рік відповідно до умов договору. Вказані докази відповідачем суду не надано.

Щодо вимог про розірвання договору оренди земельних ділянок №27 від 17 квітня 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем було надано докази сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки за інші періоди, у тому числі шляхом адресного поштового переказу, що свідчать про виконання обов`язків ФОП ОСОБА_2 за договором оренди земельної ділянки по оплаті оренди, та спростовують доводи позивача про систематичність та ухиляння відповідача від виконання свого обов`язку з такої виплати.

Колегія суддів виснує, що разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору оренди земельної ділянки №27 від 17 квітня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач здійснював дії щодо належного виконання умов спірного договору оренди земельних ділянок, а саме щодо сплати орендної плати за 2021 рік, у розумінні пункту 4 частини першої статті 532 ЦК України знайшли своє підтвердження матеріалами справи і приймаються колегією суддів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно п. 1,3 ч. 1, ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи зазначене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанціях у розмірі 2 379,64 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Циб Сергія Вікторовича - задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) орендну плату за 2021 рік за договором оренди земельної ділянки № 27 від 17 квітня 2018 року у розмірі 7 618,40 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанціях у розмірі 2 379,64 грн.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 19.02.2026 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв