Справа №: 398/8335/25
провадження №: 2/398/1505/26
"23" лютого 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект центр", представник позивача Ткаченко Марія Миколаївна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,
Стислий виклад позиції позивача.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 22 січня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 19 лютого 2026 року.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. У позовній заяві представник позивача Ткаченко М.М. зазначила, що просить розгляд справи проводити за її відсутності, а також вказала, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Він був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом надсилання судової повістки рекомендованим листом за адресою його реєстрації. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повістка повернулася до суду 12.02.2026 з відміткою про причини невручення «адресат відсутній». Від відповідача не надійшло відзиву на позовну заяву, інших заяв чи клопотань.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд цієї справи.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Укладення кредитного договору та видача коштів.
Відповідно до Паспорта споживчого кредиту № 104105995 від 20.03.2021, ОСОБА_1 підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування, а ТОВ «МІЛОАН» виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій.
Договором встановлені такі умови кредитування:
- сума кредиту - 8000,00 гривень;
- строк кредитування - 30 днів (термін повернення - 19.04.2021);
- процентна ставка за користування кредитом - 1,00% на день від фактичного залишку кредиту (п. 1.5.2 договору);
- стандартна (базова) процентна ставка - 5,00% на день від фактичного залишку кредиту (п. 1.6 договору);
- Відповідно до п. 2.3.1.1 Договору передбачені умови пролонгація на пільгових умовах, яка передбачає сплату комісії. Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору.
- згідно з п. 2.3.1.2 та п. 1.6, у разі продовження користування коштами після завершення строку кредитування (пролонгація на стандартних умовах), проценти нараховуються за базовою ставкою 5% на день на термін не більше 60 днів;
- згідно з п. 4.2 договору, у разі прострочення зобов`язань, кредитодавець має право нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.6, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
- відповідно до п. 4.3 договору кредитодавець на свій розсуд може не застосовувати жодного виду відповідальності передбаченого п.п.4.1, 4.2 цього Договору, застосувати один з них або всі одночасно. Вимога(и) Кредитодавця про сплату вказаних процентів та/або пені Позичальником вважається здійсненою(ими), якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в Особистому кабінеті Позичальника чи іншим чином доведена до йоговідома (листування, повідомлення, тощо).
Договором встановлені такі умови кредитування:
- сума кредиту - 5 900,00 гривень (п. 1.1 договору);
- граничний строк кредитування (строк дії кредитного договору) - 1 (один) рік (п. 1.9 договору);
- орієнтовний строк повернення кредиту - 16 днів (п. 1.3 договору), протягом яких діє базова процентна ставка;
- базова процентна ставка - 1,20 % за кожен день користування кредитом, яка застосовується за умови сплати всіх нарахованих процентів не пізніше ніж протягом орієнтовного строку повернення кредиту (п. 1.4.а договору);
- умови прогресивного збільшення процентної ставки у межах строку дії договору в разі порушення позичальником термінів повернення коштів:
- починаючи з першого дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, процентна ставка збільшується на 2,44 % порівняно з базовою ставкою та становить 3,64 % на день (п. 1.4.б договору);
- починаючи з 15 дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, ставка збільшується на 1,38 % порівняно зі ставкою за п. 1.4.б та становить 5,02 % на день (п. 1.4.в договору);
- починаючи з 30 дня, наступного за орієнтовним строком повернення кредиту, ставка збільшується на 2,65 % порівняно зі ставкою за п. 1.4.в, що в сукупності становить 7,67 % на день (п. 1.4.г договору);
- тип процентної ставки - фіксована (п. 1.4.д договору).
На виконання умов зазначеного договору Первісний кредитор 17 квітня 2021 року перерахував кредитні кошти в сумі 5 900,00 грн на банківську картку відповідача № НОМЕР_2 . Факт видачі коштів підтверджується листом-підтвердженням платіжної організації ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 02.10.2025, згідно з яким транзакцію за вказаним кредитним договором було успішно здійснено 17.04.2021 о 23:14:08.
Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Згідно з наданими позивачем відомістю про щоденні нарахування та погашення ТОВ «МІЛОАН», розрахунком заборгованості ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та підсумковим розрахунком ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 104105995 від 20.03.2021 виконав лише частково. Як вбачається з цих документів, у період з квітня по серпень 2021 року відповідач здійснював періодичні платежі в рахунок погашення відсотків, комісій за пролонгацію та тіла кредиту, які були враховані кредитором.
Позивач вказує, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором у відповідача обліковується заборгованість, яку заявлено до стягнення у загальному розмірі 32 549,93 грн. За розрахунком позивача, ця сума складається із заборгованості за тілом кредиту - 4 241,00 грн та заборгованості за процентами - 28 308,93 грн. Заборгованість за комісією та пенею позивачем до стягнення не заявлена.
Відповідно до наданих розрахунків, заборгованість за процентами формувалася за такими періодами та на підставі наступних умов договору:
У період з 20.03.2021 по 30.11.2021 нарахування здійснював первісний кредитор ТОВ «МІЛОАН». Проценти нараховувалися за ставкою 1,00% на день (згідно з п. 1.5.2 договору в межах початкового строку та пільгових пролонгацій) та за ставкою 5,00% на день (згідно з п. 1.6 та п. 2.3.1.2 у разі автоматичної пролонгації на стандартних умовах). За даними відомості, станом на дату відступлення права вимоги (30.11.2021) сума нарахованих та непогашених процентів становила 10 072,63 грн.
У період з 30.11.2021 по 23.02.2022 нарахування проводив новий кредитор ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» за ставкою 5,00% на добу на залишок тіла кредиту (4 241,00 грн), що за 86 днів прострочення за розрахунком позивача склало 18 236,30 грн.
Суд встановив, що відповідно до п. 2.3.1.2 договору, період автоматичної пролонгації на стандартних умовах (із застосуванням ставки 5%) обмежений і загалом не може перевищувати 60 днів. З наданої відомості про нарахування вбачається, що вказаний 60-денний ліміт автоматичної пролонгації був вичерпаний під час роботи первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН». Нарахування за період після 30.11.2021 позивач обґрунтовує положеннями п. 4.2 договору, згідно з якими сторони встановили «інший розмір процентів» у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні базової ставки 5% за кожен день порушення грошового зобов`язання. При цьому, у розрахунку ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» вказана сума (18 236,30 грн) технічно відображена у графі «нараховані відсотки зг. кр.дог.», тоді як графа для 3% річних за ст. 625 ЦК України залишилася незаповненою (0,00 грн). Подальші нарахування після 23.02.2022 позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не проводилися.
Позивач вказує, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань у відповідача обліковується заборгованість, розрахована у загальному розмірі 100 772,80 грн. Водночас позивач просить стягнути з відповідача суму 66 835,34 грн, яка за його розрахунком складається із заборгованості за тілом кредиту - 5 899,60 грн та заборгованості за процентами - 60 935,74 грн. Заборгованість за пенею, штрафами та санкціями за статтею 625 ЦК України позивачем до стягнення не заявлена.
Суд встановив, що за умовами договору сума кредиту склала 5 900,00 грн, а граничний строк кредитування (строк дії договору) визначений тривалістю 1 (один) рік - до 17.04.2022 (п. 1.9). Відповідно до наданих розрахунків, заборгованість за процентами формувалася виключно в межах цього річного строку за такими періодами та на підставі наступних умов:
У період з 17.04.2021 по 30.11.2021 нарахування здійснював первісний кредитор ТОВ «СЛУЖБА МИТТЄВОГО КРЕДИТУВАННЯ» за базовою ставкою 1,20% на день (п. 1.4.а) та за підвищеною ставкою 3,64% на день у зв`язку з простроченням орієнтовного 16-денного строку повернення (п. 1.4.б). Сума непогашених процентів на дату відступлення права вимоги (01.12.2021) склала 32 880,80 грн.
У період з 01.12.2021 по 16.04.2022 нарахування проводив новий кредитор ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на підставі договору факторингу № 1-12 від 01.12.2021 за ставкою 7,67% на день на залишок тіла кредиту. Вказана ставка 7,67% денних відповідає сумарному значенню прогресивних надбавок, передбачених пунктами 1.4.б, 1.4.в та 1.4.г договору у разі тривалого порушення орієнтовного строку повернення коштів.
Суд зазначає, що вся сума нарахованих за розрахунком процентів нарахована як плата за користування кредитом, передбачена статтями 1054, 1056-1 ЦК України, оскільки нарахування здійснювалися кредиторами виключно до 16.04.2022 включно, тобто у межах передбаченого пунктом 1.9 договору строку кредитування. У розрахунку ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» ці суми технічно відображені у графі «нараховані відсотки зг. кр.дог.», тоді як графа для 3% річних за ст. 625 ЦК України залишена порожньою (0,00 грн). Подальші нарахування після закінчення річного строку дії договору (16.04.2022) позивачем ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» не проводилися.
Перехід права вимоги.
30 листопада 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» (Клієнт) та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 30-11-65. Згідно з витягом із Реєстру боржників (Додаток № 3 до вказаного договору), право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 104105995 перейшло до нового кредитора. Факт передачі реєстру підтверджується Актом від 03.12.2021, а фінансування - платіжним дорученням від 03.12.2021. Суд зазначає, що відповідно до п. 2.3 вказаного договору, Клієнт відступив Факторові право грошової вимоги виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах Боржників.
Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1-3 ст. 1056-1 Цк України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Відповідно до абз. 2 ч.3 ст 21 ЗУ "Про споживче кредитування" за порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.
Відповідно до ч.5 ст.12 ЗУ "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Відповідно до п.13 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу у редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020 у період здійснення в Україні заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), забороняється підвищення процентної ставки за кредитним договором.
Відповідно до п. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЗУ "Про споживче кредитування" у редакції, що діяла на час спірних правовідносин у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила такі висновки про правильне застосування норм права.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Також суд застосовує висновки, виклалені у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Також суд застосовує висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
КЦС ВС у постанові від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 констатував, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів відповідача щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Належне виконання первісними кредиторами своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів підтверджується квитанціями та інформаційними довідками платіжних систем про перерахування коштів на платіжну картку, яка належить відповідачу.
Відповідач, порушуючи умови кредитних договорів та вимоги ст. 526, 1049, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання у повному обсязі не виконав, суму кредитів та відсотків у встановлені строки не повернув. Доказів повного погашення заборгованості чи обґрунтованого спростування наданих позивачем розрахунків відповідач суду не надав.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором про споживчий кредит № 104105995 від 20.03.2021, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення процентів обґрунтованими лише частково, виходячи з наступного.
Згідно з умовами пунктів 1.3 та 1.4 Договору, кредит надавався відповідачу на строк 30 днів - до 19.04.2021 за пільговою ставкою 1,00 % на день. Судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом квітня-червня 2021 року здійснив ряд платежів, якими оплачував проценти та комісії, що згідно з п. 2.3.1.1 Договору свідчить про неодноразове продовження строку кредитування на пільгових умовах. Як вбачається з відомості про щоденні нарахування первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН», з урахуванням усіх фактичних пролонгацій, останнє нарахування процентів за користування кредитом було проведено 06.09.2021. Таким чином, строк правомірного користування кредитом за договором закінчився 06 вересня 2021 року.
Відповідно до п. 2.2.3 Договору, після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Дана умова договору повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Суд дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості та встановив, що у розрахунку, складеному ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», додатково до суми, нарахованої первісним кредитором, було нараховано проценти за ставкою 5,0% на добу за період з 30.11.2021 по 23.02.2022 у загальній сумі 18 236,30 грн. Вказані нарахування технічно відображені кредитором у графі «нараховані відсотки зг. кр. дог.», тоді як графа для 3% річних за ст. 625 ЦК України залишилася порожньою (0,00 грн). Аналогічно, у позовній заяві позивач прямо вказав, що сума нарахувань за ст. 625 ЦК України складає 0 грн.
Суд вважає таку позицію позивача суперечливою. Згідно з пунктом 4.2 Договору, нарахування за ставкою 5,0% на день після спливу строку кредитування кваліфікується сторонами саме як інший розмір процентів у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (відповідальність за порушення грошового зобов`язання). Таким чином, позивач фактично здійснив нарахування санкцій за прострочення, одночасно заперечуючи цей факт у позові та намагаючись стягнути вказану суму як звичайну плату за користування кредитом, нарахування якої після 06.09.2021 прямо заборонено п. 2.2.3 Договору та законом.
Оскільки проценти за ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а не платою за кредит, їх стягнення потребує належної ідентифікації у розрахунку та доведення факту пред`явлення вимоги у спосіб, передбачений п. 4.3 Договору. Позивачем не надано доказів пред`явлення відповідачу вимоги про сплату процентів саме як міри відповідальності. Крім того, нарахування за ставкою 5,0% (1825% річних) у період дії карантину (COVID-19) прямо суперечить п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та п.13 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, які забороняють збільшення процентної ставки за користування кредитом у разі прострочення у цей період.
Крім того, застосовуючи правові висновки, викладені у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23, суд наголошує, що встановлення у договорі умов, які дозволяють кредитодавцю нараховувати щоденну ставку 5% (що становить 1825% річних) поза межами узгодженого строку пролонгації, має ознаки несправедливості. Такі нарахування перетворюють проценти із засобу стимулювання боржника на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором, що суперечить засадам добросовісності та розумності.
Керуючись висновками Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, суд зазначає, що обсяг відповідальності боржника має бути пропорційним наслідкам правопорушення. Нарахування 18 236,30 грн процентів на залишок тіла кредиту 4 241,00 грн за період близько трьох місяців (з 30.11.2021 по 23.02.2022) є очевидно нерозумним та неспівмірним.
Окрім цього, дослідивши умови Договору факторингу № 30-11-65 від 30.11.2021, суд встановив, що згідно з його п. 2.3 право грошової вимоги відступлено новому кредитору виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в реєстрах боржників. Відповідно до витягу з реєстру (Додаток № 3), заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором № 104105995 зафіксована у розмірі 14 313,63 грн, з яких проценти - 10 072,63 грн.
Умови вказаного правочину не передбачали передання Фактору права на майбутні вимоги чи можливості продовження нарахування процентів за ставкою 5,00 % на добу після моменту відступлення права вимоги. Оскільки за статтею 514 ЦК України права переходять до нового кредитора в обсязі, що існував на момент переходу, а право первісного кредитора на нарахування процентів за основним договором припинилося 06.09.2021 (п. 2.2.3 Договору), нарахування проміжним кредитором ТОВ "ВЕРДИКТ КАПІТАЛ" додаткових 18 236,30 грн за період з 30.11.2021 по 23.02.2022 є неправомірним виходом за межі обсягу відступлених прав.
Враховуючи викладене, правомірними та такими, що підлягають стягненню за договором № 104105995, є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 241,00 грн та процентами у розмірі 10 072,63 грн, нарахованими первісним кредитором у межах строку кредитування (до 06.09.2021) та зафіксовані в Реєстрі боржників. У задоволенні вимог про стягнення решти суми процентів у розмірі 18 236,30 грн слід відмовити у зв`язку з їх незаконністю та необґрунтованістю із наведених вище підстав.
Досліджуючи правомірність нарахування процентів за підвищеними ставками, суд бере до уваги, що на момент укладення договору (17.04.2021) встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив 6 000,00 грн. Оскільки сума наданого кредиту (5 900,00 грн) не перевищувала розміру однієї мінімальної заробітної плати, відповідно до імперативних вимог частини 3 статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», зміна процентної ставки за таким договором у бік погіршення для споживача (зокрема у разі прострочення) прямо заборонена. Крім того, весь період здійснення нарахувань за цим договором припав на дію встановленого Кабінетом Міністрів України карантину, під час якого, згідно з пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та пунктом 13 Прикінцевих положень ЦК України, кредитодавцю заборонялося збільшувати процентну ставку за користування кредитом у разі невиконання позичальником зобов`язань.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, згідно з якою умови договору, що дозволяють нараховувати надмірно високі щоденні відсотки (7,67 % на добу, що становить понад 2800 % річних), мають ознаки несправедливості, оскільки створюють для споживача несправедливо непомірний тягар і стають джерелом отримання кредитором невиправданих прибутків. Керуючись засадами розумності та пропорційності, визначеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, суд зазначає, що обсяг відповідальності боржника має бути співмірним із наслідками порушення, а вимога про стягнення 60 935,74 грн процентів на тіло кредиту 5 899,60 грн є очевидно нерозумною.
Враховуючи, що до позивача на підставі описаного вище ланцюга договорів про відступлення права вимоги перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, і факт цього переходу документально підтверджений, позивач набув статусу нового кредитора та має право вимагати виконання зобов`язання.
У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення надмірно нарахованих процентів на загальну суму 58 729,47 грн (99 385,27 грн - 40 655,80 грн) слід відмовити із зазначених вище підстав.
Щодо розподілу судових витрат.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Верховний Суд у справі №873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, складності справи, значення справи для сторін, а саме те, що заборгованість виникла за договорами споживчого кредитування, беручи до уваги що ця справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження, а позовна заява є типовою, суд визнає обґрунтованим розмір витрат на правову допомогу у сумі 7 000,00 гривень.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на правову допомогу відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2 863,70 грн (7 000,00 грн ? 40,91% = 2 863,70 грн).
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судові витрати на оплату судового збору у розмірі 991 (дев`ятсот дев`яносто одна) гривня 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 863 (дві тисячі вісімсот шістдесят три) гривні 70 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 23 лютого 2026 року.
Учасники справи:
- відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя В.В. Орловський