ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 362/6840/18

провадження № 61-561св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕТС-Київ», ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

третя особа - ОСОБА_16 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_8 , яка подана адвокатом Сміян Тетяною Іванівною, та ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Задніпряним Володимиром Володимировичем, на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Мазурик О. Ф., Желепи О. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Національної академії наук України (далі ? НАН України), ДП «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики Національної академії наук України» (далі ? ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») звернувся до суду із позовом до Васильківської районної державної адміністрації, ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ТОВ «ЕТС-Київ», ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 , треті особи: ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договору оренди та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги прокурора в інтересах держави в особі НАН, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, ГУ Держгеокадастру у Київської області, ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ТОВ «ЕТС-Київ», ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_25 , про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, - роз`єднано у самостійне провадження (т. 3, а. с. 71 - 72), а ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2022 року, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року, залишено без розгляду позов до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, ГУ Держгеокадастру у Київської області, ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ТОВ «Юпітер 9 Агросервіс», ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_23 , ОСОБА_24 (справа № 362/2006/19).

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2023 року закрито провадження у справі до Васильківської районної державної адміністрації про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння; залишено без розгляду позовну заяву прокурора в інтересах держави в особі ДП ДП «ДСВ ІФРГ НАН України»; замінено найменування органу прокуратури, який звернувся з даною позовною заявою до суду із «Києво-Святошинської місцевої прокуратури» на «Обухівську окружну прокуратуру»; закрито підготовче провадження; призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовом прокурора в інтересах держави в особі НАН України до ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ТОВ «ЕТС-Київ», третя особа - ОСОБА_16 , про визнання недійсними розпоряджень, наказів, договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння (т. 7, а. с. 181 - 183).

Протокольними ухвалами Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2023 року залучено до участі у справі: співвідповідача ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області як правонаступника ГУ Держгеокадастру Київській області; співвідповідача ОСОБА_15 як правонаступника ОСОБА_17 ; співвідповідача ОСОБА_4 як правонаступника ОСОБА_22 .

Позов мотивований тим, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є належним землекористувачем земельної ділянки площею 971,21 гектари для вирощування і реалізації насіння сільськогосподарських культур. Проте, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 734 від 16 березня 2010 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 25,00 га (ділянка № 2 згідно з планом зовнішніх меж землекористування відповідно до державного акта ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року) ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та зарахування до земель запасу на території Глевахівської селищної ради Васильківського району за межами населеного пункту.

Згодом, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року припинено право користування земельною ділянкою ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» загальною площею 25,00 га, що знаходиться на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту та переведено земельну ділянку площею 25,0 га до земель запасу Глевахівської селищної ради.

У 2013 році ГУ Держземагентства у Київській області здійснювало розпорядження землями на території Глевахівської селищної ради за межами населеного пункту, шляхом видання наказів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення громадянам земельних ділянок та передання їх у власність для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області. На підставі таких наказів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були внесені записи про право приватної власності громадян, які отримали свідоцтва про право власності на зазначені земельні ділянки, й здійснили відчуження земельних ділянок за відповідними договорами купівлі-продажу на користь інших осіб.

Висновком експерта № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року встановлено, що земельні ділянки із кадастровими номерами (які були на момент проведення експертизи) :04:008:0001, :04:008:0002, :04:008:0007, :04:008:0008, :04:008:0009, :04:008:0010, :04:008:0011, :04:008:0012, :04:008:0021, :04:008:0022, :04:008:0023, :04:008:0024, :04:008:0025 накладаються на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 27,7800 га згідно із державного акта ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року.

Набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки відбулося з порушенням вимог земельного законодавства, адже Президією НАН України не надавалася згода на вилучення земельної ділянки площею 25 га на території Глевахівської селищної ради, як і згода постійного землекористувача щодо вилучення ділянки, що є порушенням частини п`ятої статті 116 ЗК України.

Крім того, розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року має бути визнано недійсним у зв`язку з порушенням процедури добровільної відмови від права постійного користування земельною ділянкою згідно з вимогами статей 116, 142 ЗК України, статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», адже воно є похідним від розпорядження № 734 від 16 березня 2010 року, яке скасоване у судовому порядку.

Вважає, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника і землекористувача.

Уточнивши позовні вимоги, прокурор просив суд:

визнати недійсними розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року «Про припинення права користування земельною ділянкою» та № 305 від 29 серпня 2018 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_8 земельної ділянки площею 4,6640 га та зміну цільового призначення земельної ділянки з для ведення особистого селянського господарства на для розміщення та експлуатації будівель»;

визнати недійсними накази ГУ Держземагентства у Київській області від 10 вересня 2013 року № КИ/:04:008/00005258, № КИ/:04:008/00005259, № КИ/:04:008/00005260, № КИ/:04:008/00005261, № КИ/:04:008/00005262, № КИ/:04:008/00005263, № КИ/:04:008/00005264, № КИ/:04:008/00005265, № КИ/:04:008/00005267, № КИ/:04:008/00005268,

визнати недійсним договір оренди від 19 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_8 та ТОВ «ЕТС-Київ», та скасувати його державну реєстрацію;

витребувати у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» з незаконного володіння:

ОСОБА_14 земельні ділянки площею 1,4998 га з кадастровим номером :04:008:0007, площею 1,5 га з кадастровим номером :04:008:0008, площею 1,5002 га з кадастровим номером :04:008:0009 і площею 1,4997 га з кадастровим :04:008:0010;

ОСОБА_9 земельні ділянки площею 1,6735 га з кадастровим номером :04:008:0011 і площею 1,6733 га з кадастровим номером :04:008:0012;

ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,9322 га з кадастровим номером :04:008:0021, площею 0,7412 га з кадастровим номером :04:008:0022, площею 0,8869 га з кадастровим номером :04:008:0023 і площею 0,7865 га з кадастровим номером :04:008:0024;

ОСОБА_8 земельні ділянки площею 1,05 га із кадастровим номером :04:008:0027 і площею 4,664 га з кадастровим номером :04:008:0028.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не відомий власник земельної ділянки площею 971,21 гектари, яка на праві постійного користування належить ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». До позовної заяви не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні суду не надано відповідних правовстановлюючих документів щодо власника вказаної земельної ділянки.

Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави в особі НАН України з посиланням на її бездіяльність стосовно захисту інтересів держави, що полягає в недопущенні вилучення з державної власності особливо цінних земель сільськогосподарського призначення. Законодавець, унормувавши підстави здійснення прокурором представництва держави, обумовив умови, за яких таке представництво здійснюється, зокрема вказав на нездійснення захисту або неналежне здійснення захисту органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, або у разі відсутності такого органу. Водночас НАН України не є органом державної влади та не здійснює власних повноважень. В силу вимог статті 84 ЗК України, статті 113 Конституції України органом владних повноважень, через який держава реалізує право власності на землю держави є, зокрема, Кабінет Міністрів України. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» не передбачена така умова для представництва інтересів держави в суді, як неналежний захист чи не здійснення захисту цих інтересів юридичною особою, яка, хоч і є державною установою, але в силу викладеного, не є ні суб`єктом владних повноважень, ні органом місцевого самоврядування, ні органом державної влади.

Як наслідок, суд вважає необґрунтованим звернення прокурора із цим позовом в інтересах НАН України.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора по суті, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року місцева адміністрація не мала добровільної відмови ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» від права постійного користування спірною земельною ділянкою площею 25 га. Як наслідок, вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування зазначеного розпорядження є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також суд вважає обґрунтованими доводи прокурора стосовно накладення земельних ділянок відповідачів та земельної ділянки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», оскільки вказаний факт підтверджено відповідним висновком експерта № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року. Одночасно, суд не погоджується й відхиляє заперечення представника ОСОБА_26 щодо неналежності зазначеного висновку експерта, оскільки такий висновок отримано прокурором у встановленому законом порядку. При цьому, стороною відповідачів не заявлено про призначення повторної і/або додаткової експертизи для спростування доводів прокурора.

Земельна ділянка площею 971,21 га, разом із виділеною із неї земельною ділянкою площею 25 га, відносяться до особливо цінних земель державної власності, які забезпечують діяльність НАН України, та не можуть передаватися у приватну власність громадян. Отже, відведення у приватну власність земельних ділянок для цілей, не пов`язаних із забезпеченням діяльності НАН України, без згоди Президії НАН України, суперечить вимогам статей 84, 116, 149, 150 ЗК України, статті 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу».

Оскільки розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року є незаконним, необхідно визнати недійсним і скасувати також і розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 305 від 29 серпня 2018 року та накази ГУ Держгеокадастру у Київській області № КИ/:04:008/00005259, № КИ/:04:008/00005258, № КИ/:04:008/00005260, № КИ/:04:008/00005261, № КИ/:04:008/00005262, № КИ/:04:008/00005263, № КИ/:04:008/00005264, № КИ/:04:008/00005265, № КИ/:04:008/00005267, № КИ/:04:008/00005268 від 10 вересня 2013 року як такі, що прийнято у зв`язку із видачею незаконного акта органу місцевої влади.

Оскільки судом встановлено незаконність отримання громадянами земельних ділянок, суд вважає, що укладення між ОСОБА_8 і ТОВ «ЕТС-Київ» договорів від 19 жовтня 2016 року оренди земельних ділянок із кадастровими номерами :04:008:0027 і :04:008:0028 прямо суперечить нормі частини першої статті 203 ЦК України. Отже, існує підстава для визнання його недійсним.

Враховуючи, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника, беззаперечно існують правові підстави для витребування їх з незаконного володіння відповідачів на підставі статей 387, 388, 396 ЦК України, однак на користь держави як власника в особі відповідного органу державної влади. Проте, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» не є власником зазначених земель, а є землекористувачем. Тому суд не вбачає правових підстав для витребування зазначених земельних ділянок на користь ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», оскільки такі земельні ділянки не вибували із його власності.

Щодо заяв представників відповідачів про застосування позовної давності суд виходив з наступного. Під час розгляду справи в судовому засіданні представник НАН України ствердно повідомив суду, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» здійснювало належне користування вказаною земельною ділянкою площею 971,21 га для визначених потреб сільського господарства. На підставі наказів ГУ Держземагентства у Київській області у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено записи про право приватної власності відповідачів на спірні земельні ділянки та останні отримали свідоцтва про право власності датовані вереснем 2013 року. Вже у листопаді 2013 року деякі із нових власників земельних ділянок відчужили їх за відповідними договорами купівлі-продажу. У зв`язку із цим, суд робить висновок про те, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» як належний користувач земельною ділянкою площею 971,21 га, здійснюючи на ній діяльність пов`язану із сільськогосподарським виробництвом, беззаперечно міг довідатись про вибуття із його користування частини земельної ділянки площею 25,00 га. Отже, позовна давність за вимогами прокурора спливла щонайменше у вересні 2016 року. Однак, прокурор подав до суду цей позов і його було зареєстровано судом 26 листопада 2018 року, тобто після спливу визначеного законом строку позовної давності. Судом не встановлено обставин переривання перебігу позовної давності за спірними правовідносинами. Будь-яких обставин поважності причин пропуску позовної давності прокурором не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. За таких обставин у задоволенні позову належить відмовити з підстав пропуску позовної давності

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року апеляційну заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі НАН України задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Витребувано на користь держави, повернувши у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України»:

від ОСОБА_14 земельні ділянки площею 1,4998 га з кадастровим номером :04:008:0007, площею 1,5 га з кадастровим номером :04:008:0008, площею 1,5002 га з кадастровим номером :04:008:0009 і площею 1,4997 га з кадастровим :04:008:0010;

від ОСОБА_9 земельні ділянки площею 1,6735 га з кадастровим номером :04:008:0011 і площею 1,6733 га з кадастровим номером :04:008:0012;

від ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,9322 га з кадастровим номером :04:008:0021, площею 0,7412 га з кадастровим номером :04:008:0022, площею 0,8869 га з кадастровим номером :04:008:0023 і площею 0,7865 га з кадастровим номером :04:008:0024;

від ОСОБА_8 земельні ділянки площею 1,05 га із кадастровим номером :04:008:0027 і площею 4,664 га з кадастровим номером :04:008:0028.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_14 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 762,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 643,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 762,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 643,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 762,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 643,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Київської обласної прокуратури судовий збір в сумі 1 762,00 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 643,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що НАН України є державною неприбутковою бюджетною організацією (установою). У преамбулі Закону № 3065-ІІІ визначено мету правового регулювання режиму діяльності НАН України, національних галузевих академій наук та вказано, що метою цього Закону є забезпечення ефективного використання державних коштів та майнового комплексу НАН України, національних галузевих академій наук щодо задоволення державних і суспільних потреб. Таке формулювання співвідноситься із частиною першою статті 23 Закону № 1697-VII, яка визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Аналіз приписів статей 1, 3, 4, 6, 8 Закону № 185-V та Статуту НАН України дає підстави для висновку, що НАН України здійснює повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається цими об`єктами майнового комплексу в межах, визначених законодавством, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Оскільки НАН України наділений повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, то прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі НАН України. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 (провадження № 14-150цс23). З огляду на наведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про необґрунтованість звернення прокурором з позовом в інтересах держави в особі НАН України.

Прокурором обраний спосіб захисту шляхом витребування земельних ділянок у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», спрямований на повернення земельної ділянки загальною площею 25 га, власникові - державі Україна, в особі НАН України, до складу її майнового комплексу, у який входить ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» як землекористувач. Висновки суду першої інстанції про неможливість задоволення позовної вимоги про витребування, з огляду на відсутність у ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» статусу власника, є помилковими, адже з урахуванням визначеного прокурором суб`єктного складу учасників, обраного способу захисту та встановлених обставин незаконності вибуття земель державної власності, які забезпечують діяльність НАН України, у приватну власність відповідачів, до ефективного захисту прав власника - держави Україна в особі НАН України призведе саме повернення земельних ділянок у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із обґрунтованістю позову прокурора в частині необхідності визнання незаконними та скасування розпоряджень, наказів, визнання недійсними договорів оренди, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав, адже такі вимоги самі по собі не призводять до відновлення порушеного права держави на землі НАН України, а отже не є необхідними для вирішення питання про повернення земельної ділянки у склад майнового комплексу НАН України.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що сам лише факт здійснення ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на земельній ділянці площею 971,21 га, яка перебуває у його постійному користуванні діяльності, пов`язаної із сільськогосподарським виробництвом, не свідчить про те, що останнє могло довідатись про вибуття із його користування частини земельної ділянки площею 25 га, адже докази, які б підтверджували, що відповідачами на спірних земельних ділянках до моменту пред`явлення позовної заяви здійснювалась будь-яка діяльність, у матеріалах справи відсутні. За змістом листа Управління Держземагентства у Васильківському районі № 10-1009-99.2-1502/2-16 від 31 травня 2016 року, що отримано прокурором у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000356, встановлено відсутність присвоєння у Державному земельному кадастрі кадастрового номера земельній ділянці 25 га, право користування якою припинено. Оскільки співставлення території площею 25 га, яку зараховано до земель запасу Глевахівської селищної ради, із спірними ділянками, якими розпорядилось у 2013 році ГУ Держземагентства, були необхідні спеціальні знання, у межах кримінального провадження № 000356 експертом КНДІСЕ проведена земельно-технічна експертиза та складений висновок № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року, в якому міститься інформація про перетин спірних земельних ділянок відповідачів із ділянкою № 2 згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року, виданого ДП «ДСВ ІФРГ НАН України».

Рішенням господарського суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі № 911/968/17 визнано незаконним та скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 734 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та зарахування до земель запасу на території Глевахівської селищної ради Васильківського району, за межами населеного пункту. Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідачів, із якими помилково погодився суд першої інстанції, про те, що НАН України, як і ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», мали б дізнатися про порушення права найменше у 2013 році, тобто з моменту проведення у державному реєстрі реєстрації прав власності на земельні ділянки за оспорюваними прокурором наказами від 10 вересня 2013 року ГУ Держгеокадастру у Київській області, адже за відсутності присвоєння у Державному земельному кадастрі кадастрового номера земельній ділянці 25 га, право користування якою було припинено, прокурор, як і НАН України та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», не могли знати, що у 2013 році ГУ Держземагентства розпорядилось саме цією земельною ділянкою. Отже, доводи прокурора, якими був обґрунтований як позов, так і апеляційна скарга, про те, що інформація про перетин спірних земельних ділянок стала відома лише у межах кримінального провадження № 000356, за наслідками проведеної земельно-технічну експертизи, є обґрунтованими.

У цій справі наявність законних підстав для втручання у право відповідачів ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 на мирне володіння земельною ділянкою обґрунтовано судом першої інстанції й відповідачами апеляційна скарга не була подана, що свідчить про їх згоду із судовим рішенням. Ці відповідачі розпорядились своїми процесуальними правами та не заявляли зустрічний позов про відшкодування шкоди у зв`язку із заявленими до них вимогами. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що законодавство України надає відповідачам після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту, адже вони не позбавлені можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до осіб, у яких придбали земельні ділянки, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Аргументи учасників справи

08 cічня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_8 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також стягнути з позивача судові витрати.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачем не доведено факт відсутності згоди на вилучення земельної ділянки Президією НАН України. У листі НАН України № к-31-03СО/421 від 12 березня 2010 року за підписом президента НАН України Патона Б. Є. зазначено, що НАН України на підставі протоколу №142 від 12 лютого 2010 року та відповідно до статей 141, 142 ЗК України дала згоду на відмову та зарахування до земель запасу земельної ділянки загальною площею 25 га (ділянка № 2 згідно з планом зовнішніх меж землекористування відповідно до державного акта II-KB № 001432-270 від 20 травня 2002 року) ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» в межах Глевахівської селищної ради. У свою чергу зі змісту статей 41, 43 Статуту НАН України слідує, що саме президент НАН, який очолює Президію і Бюро Президії НАН, має право підпису відповідних документів і саме зазначений лист від 12 березня 2010 року і є належним підтвердженням згоди на вилучення земельної ділянки. При цьому, посилання на те, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000356 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 та частиною першою статті 197-1 КК України, не підтверджує відсутність такої згоди.

Позивач посилався на рішенні господарського суду Київської області від 29 травня 2017 у справі № 911/968/17, яким визнано недійсним та скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 734 від 16 березня 2010 року. Проте відповідачі не були залучені до участі у наведеній справі, а тому обставини, встановлені під час розгляду вказаної справи, не мають юридичних наслідків при розгляді позову прокурора у цій справі.

Позивач посилається на рішення Глевахівської селищної ради Васильківського району № 236 від 06 березня 2001 року про надання ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» у постійне користування земельних ділянок загальною площею 971,21 га. Проте у вказаному рішенні відсутня інформація, що земельні ділянки є саме землями дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів.

Твердження прокурора, що позов пред`являється до суду у межах позовної давності є безпідставним. Земельні ділянки були передані у власність громадянам у 2013 році відповідно до наказів уповноваженого державного органу. Прокурором долучено до справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зазначених земельних ділянок, яка свідчить про те, що державна реєстрація земельних ділянок була здійснена у 2014 році. З моменту державної реєстрації земельних ділянок держава об`єктивно могла довідатися про порушення своїх прав, оскільки з цього часу інформація про місцезнаходження земельних ділянок визначалася можливістю загального доступу до Національної кадастрової системи та Публічної кадастрової карти.

Позов направлено на позбавлення громадян України їх права власності. З огляду на відсутність будь-яких неправомірних дій первісних набувачів земельних ділянок та її теперішніх власників, цілком обґрунтованим є висновок необхідності застосування у вказаному випадку відповідної практики Європейського суду з прав людини - як джерела матеріального права України та, як наслідок, наявності беззаперечної підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_8 є добросовісним набувачем земельної ділянки. Вилучення спірної земельної ділянки у добросовісних набувачів буде свідчити про втручання в право особи на мирне володіння майном за відсутності об`єктивної необхідності, оскільки таким втручанням буде порушена справедлива рівновага між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав особи, яка є власником земельної ділянки.

Підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства відсутні.

28 січня 2025 року ТОВ «ЕТС-Київ» подало пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_8 , у яких просило задовольнити її касаційну скаргу.

Доводи пояснення аналогічні доводам касаційної скарги ОСОБА_8 . Також зазначає, що позовна заява подана прокурором в інтересах держави в рамках кримінального провадження № 0000356 за фактами незаконного вибуття із власності держави 25 га особливо цінних земель та подальшого відведення їх у приватну власність, в якому здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 191 КК України та частини першої статті 197-1 КК України. Проте, в матеріалах справи відсутня інформація стосовно повідомлення про підозру винним особам та/або наявності вироку суду, який набрав законної сили. Тобто, із визначеного вбачається що кримінальне провадження є фактовим та жодної особи не визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень.

Відсутнє будь-яке рішення суду, яким би було визнано недійсними розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 від 07 жовтня 2011 року, накази, якими затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особам, розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 305 від 29 серпня 2018 року, договір від 19 жовтня 2016 року оренди земельних ділянок. У зв`язку з цим, рішення про витребування земельних ділянок на користь держави шляхом повернення у постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» є передчасним та неправомірним.

10 лютого 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив оскаржену постанову апеляційного суду скасувати.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що 09 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду він та його представник направили заяву «про ознайомлення із матеріалами справи в електронному вигляді (внесення РНОКПП) до додаткових відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи». Вказана заява не була розглянута апеляційним судом. Доступу до електронної справи не надано. Про дату, час і місце судового розгляду, призначеного на 09 грудня 2024 року, його представника та власне його не було повідомлено, що призвело до постановлення незаконного і необґрунтованого рішення апеляційним судом.

Фактичні обставини апеляційним судом, які мають суттєве значення для справи, встановлено на підставі недопустимих доказів. Висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року проведено на підставі постанови слідчого управління НП в Київській області Курача А. М. від 27 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000356. Він у вказаній справі не є стороною та учасником зазначеного кримінального провадження, не має будь-якого доступу до нього, відповідно не мав можливості його оскаржити або спростувати у будь-який спосіб. При призначенні та проведенні експертизи слідчим надавались в розпорядження експертам неправильні вихідні дані та без участі ОСОБА_2 . Крім того, такі вихідні дані надавалися на земельну ділянку, яка не має кадастрового номера.

Право власності на спірні земельні ділянки набуто ним за оплатними договорами та в осіб, що на момент відчуження земельних ділянок були законними власниками. Про будь-яку незаконність розпорядження Васильківської РДА він не знав і не міг знати. Разом з тим, договори купівлі-продажу між первинними власниками земельних ділянок та фізичними особами, у яких він їх придбав, в судовому порядку недійсними не визнавались та прокурор не просить їх визнати недійсними у межах цього позові.

В той же час, даний позов поданий прокурором в інтересах держави в особі НАН України, ДП «ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» до Васильківської РДА, ГУ Держгеокадастру в Київській області, які не були власниками земельних ділянок та не розпоряджались ними. Таким чином, позов поданий прокурором не в інтересах власника та до добросовісного набувача, а в межах кримінального провадження № 0000356, відкритого за фактом неправомірного вибуття з власності держави 25 га особливо цінних земель. Проте в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а також відсутній обвинувальний вирок суду за даними фактами. Також не існує будь-якого рішення, яким скасовано або визнано недійсним розпорядження Васильківської РДА № 1782 від 07 жовтня 2011 року, яким відведено земельні ділянки. Таким чином, позов прокурора необґрунтований.

Прокурор не обрав способу захисту порушеного права, а саме визнання недійсним договорів купівлі-продажу в частині застосування наслідків такої недійсності. Тому відповідно до законодавства виявляється неможливим застосування двосторонньої реституції.

Враховуючи, що оспорюване розпорядження Васильківської районної державної адміністрації № 1782 прийняте 07 жовтня 2011 року - позовна давність сплинула 07 жовтня 2014 року, а оспорювані накази ГУ Держземагентства у Київській області - 10 вересня 2013 року, позовна давність сплинула 10 вересня 2016 року.

До 14 жовтня 2014 року діяв Закон України «Про прокуратуру» в редакції 05 листопада 1991 року, згідно з яким прокурор мав повноваження нагляду за додержанням і застосуванням законів. Таким чином, є достатньо підстав вважати, що органам прокуратури Київської області було відомо про наявність розпорядження Васильківської районної державної адміністрації за № 1782 від 07 жовтня 2011 року «Про припинення права користування земельною ділянкою». Крім того, про існування вказаного розпорядження було відомо НАН України та ДП «ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», які мали можливість оскаржити його у встановленому порядку. Проте, до 2018 року відповідні органи погоджувалися з таким розпорядженням та не оскаржували його.

Крім того, розпорядження Васильківської РДА № 734 від 16 березня 2010 року та № 1782 від 07 жовтня 2011 року за своїм змістом та суттю є різними та думка прокурора про те, що вони нібито є похідними - хибна та це не надає права позивачеві на його оскарження у зв`язку із скасуванням та визнанням недійсним розпорядження № 734 від 16 жовтня 2011 року Господарським судом Київської області.

Київський апеляційний суд в оскаржуваній постанові не надав правової оцінки тому факту, що він є добросовісним набувачем земельних ділянок та не врахував відповідні висновки Верховного Суду.

17 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» НАН України надіслало до Верховного Суду пояснення на касаційні скарги, у яких просила касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Пояснення мотивовані тим, що відповідачі в касаційних скаргах не навели жодної постанови Верховного Суду та жодного правового висновку Верховного Суду, що стосується подібних правовідносин і який не застосували суди першої та апеляційної інстанції під час прийняття рішень у цій справі. Наведені ж у касаційній скарзі доводи фактично стосуються необхідності переоцінки доказів, тоді як дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Правовий режим земельних ділянок НАН України як об`єктів майнового комплексу НАН України має свої особливості та встановлює для Академії певний обсяг повноважень та обов`язків у питаннях, пов`язаних із розпорядженням та управлінням такими земельними ділянками. Земельні ділянки закріплюються за НАН України та її установами, підприємствами, організаціями на праві постійного користування, а питання надання згоди на вилучення (припинення права постійного користування) таких земельних ділянок законодавством віднесено до компетенції Президії НАН України. Такі земельні ділянки є об`єктами майнового комплексу НАН України та забезпечують її діяльність, тому безконтрольне та безпідставне припинення права користування такими земельними ділянками може привезти до втрати цілісності науково-виробничої та експериментальної діяльності НАН України. За таких обставин, збереження та раціональне використання об`єктів майнового комплексу НАН України, зокрема земельних ділянок, що перебувають у користуванні підприємств НАН України, є безпосереднім інтересом Академії, від якого залежить можливість виконання завдань та обов`язків, що покладені державою, та становлять основу діяльності НАН України.

Земельна ділянка площею 25 га, що перебувала у постійному користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на підставі акта серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20 травня 2002 року, мала статус земель державної власності, що входили до майнового комплексу НАН України, й наразі перебуває у володінні відповідачів.

НАН України вважає, що обраний прокурором спосіб захисту відповідає обставинам та доказам у справі.

Обробка ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельної ділянки площею 971,21 гектарів, яка перебуває у його постійному користуванні для діяльності, пов`язаної із сільськогосподарським виробництвом, не свідчить про те, що останнє могло довідатись про вибуття із його користування частини земельної ділянки площею 25 гектарів, адже докази, які б підтверджували, що відповідачами на спірних земельних ділянках до моменту пред`явлення позовної заяви здійснювалась будь-яка діяльність, у матеріалах справи відсутні. Управління Держземагентства у Васильківському районі листом від 31 травня 2016 року підтвердило відсутність присвоєння у Державному земельному кадастрі кадастрового номера земельній ділянці 25 га, право користування якою припинено. Оскільки співставлення території площею 25 га, яку зараховано до земель запасу Глевахівської селищної ради, із спірними ділянками, якими розпорядилось у 2013 році ГУ Держземагентства, були необхідні спеціальні знання, та у межах кримінального провадження № 000356 експертом КНДІСЕ проведена земельно-технічна експертиза та складений висновок № 6063/17-41 від 27 вересня 2017 року, в якому міститься інформація про перетин спірних земельних ділянок. Рішенням господарського суду Київської області від 29 травня 2017 року у справі № 911/968/17 визнано незаконним та скасовано розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 16 березня 2010 року № 734, яким надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 25 га (ділянка №2 згідно з планом зовнішніх меж землекористування, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») та зарахування до земель запасу на території Глевахівської селищної ради Васильківського району. Отже, безпідставними є твердження відповідачів про те, що НАН України могла б дізнатися про порушення права найменше у 2013 році, адже за відсутності присвоєння у Державному земельному кадастрі кадастрового номера земельній ділянці 25 га, право користування якою було припинено, прокурор, як і НАН України та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», не могли знати, що у 2013 році ГУ Держземагентства розпорядилось саме цією земельною ділянкою. Позов прокурором подано 26 листопада 2018 року, у межах трьох років, тому позовна давність не пропущена.

В силу вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор наділений повноваженнями звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі саме того органу владних повноважень, відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах. Прокуратура звернулась за захистом порушених прав держави в особі НАН України в межах передбаченої діючим законодавством компетенції.

У цій справі наявність законних підстав для втручання у право відповідачів на мирне володіння земельною ділянкою обґрунтовано судом першої інстанції й відповідачами апеляційна скарга не була подана, що свідчить про їх згоду із судовим рішенням.

29 квітня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_8 надіслала до Верховного Суду заперечення на пояснення НАН України та просила ці пояснення залишити без розгляду.

Заперечення мотивовані тим, що її касаційна скарга подана з дотриманням всіх вимог чинного процесуального законодавства, в іншому випадку не було би відкрито касаційне провадження. У її касаційній скарзі наведено достатню кількість постанов Верховного Суду та правових висновків Верховного Суду, що стосується подібних правовідносин, і які не застосували суди першої та апеляційної інстанції під час прийняття рішень у справі.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_8 . Клопотання ОСОБА_8 про зупинення виконання дії постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 задоволено частково. Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у справі в частині витребування на користь держави від ОСОБА_8 земельні ділянки площею 1,05 га із кадастровим номером :04:008:0027 і площею 4,664 га з кадастровим номером :04:008:0028, до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 28 жовтня 2015 року у справі № 904/247/15, від 11 жовтня 2016 року у справі № 917/2092/15, від 01 грудня 2016 року у справі № 910/4266/16, від 06 грудня 2016 року у справі № 922/1424/16, від 14 грудня 2016 року у справі № 911/1529/16, від 20 грудня 2016 року у справі № 910/4268/16, від 10 січня 2017 року у справі № 915/131/15, від 28 березня 2017 року у справі № 922/1424/16, від 11 квітня 2017 року у справі № 916/5175/14, від 24 вересня 2015 року у справі № 926/644/14, від 15 квітня 2008 року у справі № 20-9/376, від 02 вересня 2014 року у справі № 6/17-3062-2011, від 27 травня 2014 року у справі №5011-32/13806-2012, від 21 жовтня 2014 року у справі № 922/951/13-г, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 23 грудня 2014 року у справі № 916/2414/13, від 25 березня 2015 року у справі №11/163/2011/5003, від 13 травня 2015 року у справі №903/543/14, від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-2407цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3089цс15, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-2376цс16, від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц).

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року у задоволенні клопотання ТОВ «ЕТС-Київ» про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2025 року додаткові пояснення до касаційної скарги ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2025 року відзив ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київської області на касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі

№ 641/9904/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів - пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025 року відзив ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області на касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційних скарг свідчить, що постанова Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року оскаржується в частині задоволених позовних вимог прокурора в інтересах держави в особі НАН України до ОСОБА_2 та ОСОБА_8 про витребування земельних ділянок. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Позиція Верховного Суду

Щодо доводів ОСОБА_2 проненалежне повідомлення апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У частині першій статті 131 ЦПК України зазначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У справі, що переглядається:

09 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Задніпряний В. В. (який представляв інтереси ОСОБА_27 також й в суді першої інстанції) подав до апеляційного суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (т. 10, а. с. 198);

09 вересня 2024 року адвокат Задніпряний В. В. був присутній в судовому засіданні (т. 10, а. с. 205-207);

згідно з розпискою про повідомлення місця, дати і часу судового засідання від 09 вересня 2024 року адвокат Задніпряний В. В. під підпис повідомлений, що розгляд справи відбудеться 21 жовтня 2024 року (т. 10, а. с. 208);

21 жовтня 2024 року адвокат Задніпряний В. В. був присутній в судовому засіданні (т. 10, а. с. 244-245);

згідно з розпискою про повідомлення місця, дати і часу судового засідання від 21 жовтня 2024 року адвокат Задніпряний В. В. під підпис повідомлений, що розгляд справи відбудеться 18 листопада 2024 року (т. 10, а. с. 246);

18 листопада 2024 року справу знято з розгляду у зв`язку надходження повідомленням про замінування приміщення Київського апеляційного суду (т. 11, а. с. 36); розгляд справи призначено на 09 грудня 2024 року;

аналіз матеріалів справи свідчить, що судові повістки надсилались на адресу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), яку зазначав і його представник Задніпряний В. В. у процесуальних документах. Вказану адресу зазначено й в касаційній скарзі;

20 листопада 2024 року Київський апеляційний суд надіслав ОСОБА_2 судову повістку про виклик в судове засідання, призначене на 09 грудня 2024 року, на зазначену адресу. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказане поштове відправлення повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою (т. 11, а. с. 101-102).

Таким чином, ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про місце, дату та час судового засідання, призначеному на 06 грудня 2024 року, в якому суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржену постанову.

Щодо подання прокурором позову в інтересах держави в особі НАН України

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

В Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, на які посилається скаржник у касаційній скарзі). В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21) зазначено, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, має застосовуватися з урахуванням приписів абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи. У контексті засадничого правила частини другої статті 19 Конституції України незазначення у законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не потрібно розуміти як таке, що розширює визначені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Отже, Великою Палатою Верховного Суду визначено два критерії, за умови існування яких не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави, а саме: 1) представництво інтересів держави в особі державних компаній; 2) позивач не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина перша статті 3 ЗК України).

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша, друга статті 84 ЗК України).

Статтею 113 Конституції України передбачено, що вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України.

Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (абзац 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратури»).

Таким чином, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, через який держава реалізує право власності на землю.

Загальнодержавний статус НАН України та статус галузевих академій наук визначено статтею 1 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їхнього майна», відповідно до якої галузеві академії наук є державними науковими організаціями України, які здійснюють фундаментальні дослідження, організовують, проводять та координують прикладні дослідження у відповідних галузях науки.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їхнього майна» майновий комплекс НАН України та майновий комплекс національних галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи, що обліковуються на балансах НАН України та на балансах відповідних національних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання НАН України та національних галузевих академій наук, і які закріплені державою за НАН України та за національними галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом.

У статті 8 вказаного Закону визначено, що об`єкти державної власності за рішенням Кабінету Міністрів України передаються НАН України, галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування. НАН України, галузеві академії наук, яким державне майно передано в безстрокове безоплатне користування, виконують щодо цього майна функції, передбачені пунктами 1, 3-11, 14, 15, 18-38 статті 6 цього Закону, за винятком повноважень, що стосуються утворення господарських структур.

Абзацом 10 частини першої статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що об`єктами управління державної власності є, зокрема, державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування НАН України, галузевим академіям наук.

У частині другій статті 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» передбачено, що дія цього Закону не поширюється на управління об`єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 344/12305/18 (провадження № 14-66цс25) вказано, що:

«Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовий висновок, викладений у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19, не може автоматично поширюватися на земельні ділянки, оскільки земельні правовідносини мають особливий правовий режим, визначений ЗК України. Зокрема, відповідно до статті 84 цього Кодексу держава реалізує право власності на землю через відповідні органи державної влади, зокрема Кабінет Міністрів України. НАН України, хоча й управляє об`єктами державної власності, не є суб`єктом владних повноважень у сфері земельних відносин у розумінні статті 23 Закону № 1697-VII, оскільки не наділений владними повноваженнями щодо розпорядження таким державним майном.

У цій справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі НАН України, посилаючись на її бездіяльність у захисті інтересів держави щодо незаконного вибуття земельної ділянки. Проте належним компетентним органом, через який держава реалізує право власності на землю, є Кабінет Міністрів України.

Відповідно представництво прокурором інтересів держави у таких правовідносинах є можливим лише за умови доведення бездіяльності Кабінету Міністрів України, а не НАН України, яка не є суб`єктом владних повноважень щодо прав на земельні ділянки у контексті застосування статті 23 Закону

№ 1697-VII.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, та ураховуючи, що предметом спору у справі, що передана на її розгляд, є земля, яка перебуває під особливою охороною держави та відповідно до статей 13, 14 Конституції України є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень, Велика Палата Верховного Суду вважає за доцільне конкретизувати свій висновок, викладений у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19, та зазначити про таке.

Оскільки НАН України та галузеві академії наук наділені повноваженнями щодо управління об`єктами права державної власності, що належать до сфери їх управління, тобто на основі законодавства здійснюють управлінські функції, то прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі НАН України та галузевих академій наук, що відповідає приписам частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, за винятком спорів щодо об`єктів власності Українського народу, що визначено частиною першою статті 13 Конституції України, від імені якого право власника здійснюють уповноважені державні органи в межах своєї компетенції.

Тому захист інтересів держави щодо земель державної власності здійснює відповідний уповноважений орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо реалізації прав держави як власника (розпорядника) земель державної власності.

НАН України та галузеві академії наук не є суб`єктами владних повноважень щодо земель державної власності, які передані їм у постійне користування.

[…] Аналіз приписів статі 13 Конституції України та статей 1, 3, 4, 6, 8 Закону № 185-V дає підстави для висновку, що НААН України є державною неприбутковою бюджетною організацією (установою), галузевою академією наук, користується (володіє) землею, що належить на праві власності державі, здійснює окремі повноваження з управління державним майном у межах, визначених законодавством, переданим їй у безстрокове користування, та не має повноважень щодо розпорядження землями державної власності.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що стаття 23 Закону № 1697-VII визначає умови, за яких прокурор може представляти інтереси держави в суді: якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень або якщо такий орган відсутній. Отже, подання прокурором позову в інтересах держави в особі НАН України та галузевих академій наук у спорах щодо земельних ділянок є безпідставним, адже у земельних правовідносинах вони не можуть бути суб`єктами владних повноважень, оскільки не є розпорядниками земель державної власності.

Віднесення прокурором спірних земельних ділянок до державних передбачає реалізацію державою права власності на землю через державний орган виконавчої влади, зокрема Кабінет Міністрів України, який у такому випадку є компетентним органом, бездіяльність якого після доведення прокурором про стверджуване порушення інтересів держави мала б наслідком представництво прокурором у суді законних інтересів держави.

За таких обставин позов прокурора у цій справі не підлягає розгляду по суті.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У цій справі прокурор не обґрунтував бездіяльності або неналежного здійснення захисту інтересів держави саме Кабінетом Міністрів України як компетентним органом у сфері розпорядження землями державної власності. Замість цього прокурор подав позов в інтересах НААН України, яка хоча і є постійним землекористувачем, проте не має владних повноважень щодо розпорядження такими землями відповідно до статті 84 ЗК України. Незазначення Кабінету Міністрів України як суб`єкта, чия бездіяльність дає повноваження прокурору представляти державу, робить звернення прокурора до суду необґрунтованим і таким, що не відповідає приписам частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.

До того ж розпорядження земельними ділянками державної власності здійснюють винятково уповноважені органи державної влади. НААН України виконує лише функції користувача, а не розпорядника, тому подання позову в її інтересах без залучення Кабінету Міністрів України призводить до порушення принципу субсидіарності представництва прокурора.

Тож у цій справі позовні вимоги прокурора спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а НААН України, яка не є суб`єктом владних повноважень у спірних земельних правовідносинах, а тому вони не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах юридичної особи, що не є суб`єктом владних повноважень у цих правовідносинах, тому прокурор не має повноважень на ведення цієї справи».

У справі, що переглядається:

прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі НАН України з посиланням на те, що спірні земельні ділянки вибули з власності держави поза волею її законного власника і землекористувача;

cуди не звернули увагу на те, що належним компетентним органом, через який держава реалізує право власності на землю, є Кабінет Міністрів України. За таких обставин представництво прокурором інтересів держави у таких правовідносинах є можливим лише за умови доведення бездіяльності Кабінету Міністрів України, а не НАН України, яка не є суб`єктом владних повноважень щодо прав на земельні ділянки у контексті застосування статті 23 Закону України «Про прокуратуру»;

прокурор не обґрунтував бездіяльності або неналежного здійснення захисту інтересів держави саме Кабінетом Міністрів України як компетентним органом у сфері розпорядження землями державної власності, тоді як подав цей позов в інтересах НАН України, яка не є суб`єктами владних повноважень щодо земель державної власності, які передані їм у постійне користування.

Тому позовні вимоги прокурора в оскарженій частині не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за пред`явленими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах юридичної особи, що не є суб`єктом владних повноважень у цих правовідносинах. Незазначення Кабінету Міністрів України як суб`єкта, чия бездіяльність дає повноваження прокурору представляти державу, робить звернення прокурора до суду необґрунтованим і таким, що не відповідає частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Доводи касаційних скарг, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 344/12305/18 (провадження № 14-66цс25), дають підстав для часткового задоволення касаційних скарг. Тому судові рішення в оскарженій частині належить скасувати, а позов в цій частині залишити без розгляду.

У зв`язку з висновком про залишення позову прокурора без розгляду інших доводів касаційних скарг Верховний Суд не розглядає.

Керуючись статтями 257, 400, 402, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог заступника керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України до ОСОБА_2 , ОСОБА_29 про витребування земельних ділянок, а також постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_29 на користь Київської обласної прокуратури судових витрат, скасувати.

Позов заступника керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії наук України до ОСОБА_2 , ОСОБА_29 про витребування земельних ділянок залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко