КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/948/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року місто Київ

справа № 753/4843/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Комаревцева Л.В., повний текст рішення складено 31 березня 2025 року, у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської державної адміністрації «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року позивач КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість:

за спожиті до 01травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 9470,27грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 1126,96 грн.; 3% річних у розмірі 262,31 грн.;

за спожиті до 01 травня 2018 рокупослуги з централізованого гарячого водопостачанняу розмірі 8569,31грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 1019,75 грн.; 3% річних у розмірі 237,36 грн.;

за спожиті з 01травня 2018 року по 31жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 33348,27грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 3601,61 грн.; 3% річних у розмірі 923,70 грн.;

за спожиті з 01травня 2018 року по 31жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 29034,82 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 3455,14 грн.; 3% річних у розмірі 804,22 грн.;

за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2025 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 43352,32 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 4357,95 грн.; 3% річних у розмірі 1004,45 грн.; пеню у розмірі 686,68 грн.;

за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 січня 2025 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 881,01 грн.; інфляційну складову боргу у розмірі 434,18 грн.; 3% річних у розмірі 153,08 грн.; пеню у розмірі 37,37 грн.;

з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 234,06грн.;

з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 230,58грн. та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що позивач 01 травня 2018 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, а з 01листопада 2021 року виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води.

Вказував, що позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року №602-18, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП КМДА «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з центрального опалення у розмірі 9470,27 грн. та з центрального постачання гарячої води у розмірі 8569,31 грн.

Зазначав, що будинок за адресою: АДРЕСА_2, під'єднаний до мереж тепло- та водопостачання, як наслідок квартира №98 за зазначеною адресою під'єднана до внутрішньо-будинкової системи тепло- та водопостачання, а отже відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, відтак є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року споживачами послуг з ТЕ/ПГВ.

Посилався на те, що відповідачі своєчасно не сплачують за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року позов КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги, з врахуванням штрафних санкцій, що станом на 31 січня 2025 року становить 143225,40 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн., що становлять 1514 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго».

В обґрунтування вимог посилалася на те, що судом першої інстанції належним чином не дослідженота не встановлено суб`єктного складу сторони відповідача, оскільки у квартирі АДРЕСА_2 мешкають та користуються комунальними послугами 3 фізичні особи. Проте позов подано лише до двох з них, а ОСОБА_4 до участі у справі в якості відповідача не притягалась.

Вказувала, що з матеріалів справи вбачається, що судом належним чином не досліджено та не встановлено, що копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів відповідачам не направлялось. Відтак відповідачі з позовними вимогами та їхнім обґрунтуванням не були ознайомлені, своїх заперечень проти позовних вимог подати не могли, а тому були позбавлені можливості надати докази на спростування доводів позивача.

Зазначала, що основним користувачем, на якого оформлено договори на постачання енергоресурсів є її чоловік - співвідповідач ОСОБА_2 , який є пенсіонером. За тарифами, які визначались ПАТ «Київенерго», її чоловік мусив сплачувати невиправдано велику, надмірну за питомою вагою у загальному розмірі пенсії, суму платежів за енергоресурси. Вважає, що вказане є порушенням гарантованого ст.48 Конституції України права її чоловіка на достатній життєвий рівень і є несправедливим.

Посилалася на те, що суд мав застосувати трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, починаючи з 24 лютого 2019 року до моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст.19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організаціїза фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Статтями 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про надання комунальних послуг укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку. Частиною 5 статті 13 вище вказаного закону визначено, що відмова від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладення договору з виконавцем не звільняє його від обов'язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки, згідно з частиною 2 статті 641 ЦК України, реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу, є запрошенням укласти договір (оферту), якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях, то відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її приєднання (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Таким чином,споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо вони фактично користуються ними зі згоди постачальника послуг.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення (ЦО) та централізованого постачання гарячої води (ЦПГВ), а з 01 листопада 2021 року у зв`язку із зміною законодавства - з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води. (ЦО/ЦПГВ).

На виконання вимог законодавства, КП «Київтеплоенерго» на підставі типових договорів, підготовлені та опубліковані/оприлюднені: договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ опублікований в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року №34 (5085).

Щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ, то відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про житлово комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства, на своєму веб-сайті оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води.

Підтвердженням повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ є, у тому числі, факт отримання послуг споживачами.

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного договір №602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат.

Відповідно до додатку №1 та/або додатку №2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води за адресою споживання: АДРЕСА_3 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м.Києва від 28 січня 2025 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані три особи: ОСОБА_1 , 1968 року народження; ОСОБА_4 , 2011 року народження; ОСОБА_2 1959 року народження.

Відповідно відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_3 , оплату яких останні вчасно та регулярно не здійснювали, що призвело до утворення заборгованості.

На підтвердження розміру заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, постачання теплової енергії позивачем КП «Київтеплоенерго» надано розрахунки заборгованості.

Встановивши, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є споживачами послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які надає КП «Київтеплоенерго» та те, що останніми не проводилась повна оплата спожитих послуг (за централізоване опалення та за централізоване постачання гарячої води), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд мав застосувати трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості, починаючи з 24лютого 2019 року до моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст.256 ЦК України).

Відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України).

Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293цьогоКодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України продовжувалася.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим, на момент відміни карантину діяв п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, зурахуванням п.п.12, 19Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на його користь заборгованість: за спожиті до 01 травня 2018 рокупослуги з централізованого опалення у розмірі 9470,27 грн.та за спожиті до 01 травня 2018 рокупослуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 8569,31грн.

З розрахунків заборгованості, які були надані позивачем вбачається, що заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 9470,27грн. виникла з жовтня 2017 року, а за послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 8569,31грн. виникла з червня 2017 року.

А відтак, позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки позовні вимоги у даній справі заявлені КП «Київтеплоенерго» в межах строку позовної давності (з березня 2017 року).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, зокрема, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов'язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року №1405, яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, поновлено нарахування 3% річних та інфляційних втрат на комунальні послуги з 31 грудня 2023 року, у випадку прострочення сплати коштів.

З розрахунків, наданих позивачем, вбачається, що позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних та інфляційні втрати за період з лютого 2024 року по 31 січня 2025 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені з відповідачів як боржників, які прострочили виконання зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції належним чином не дослідженота не встановлено суб`єктного складу сторони відповідача, оскільки у квартирі АДРЕСА_2 мешкають та користуються комунальними послугами 3 фізичні особи, проте позов подано лише до двох з них, а ОСОБА_4 до участі у справі в якості відповідача не притягалась, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади м.Києва від 28 січня 2025 року дійсно у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_4 , 2011 року народження, однак остання є неповнолітньою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом належним чином не досліджено та не встановлено, що копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів відповідачам не направлялось, відтак останні з позовними вимогами та їхнім обґрунтуванням не були ознайомлені, своїх заперечень проти позовних вимог подати не могли, а тому були позбавлені можливості надати докази на спростування доводів позивача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи копія позовної заяви направлялася ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 . Однак конверти з документами повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 (провадження №14-507 цс 18), від 12 лютого 2019 року у справі №906/142/18 (провадження №12-109 гс 19).

В постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі №752/5046/22 вказано, що, аргументи заявника про те, що суд не повідомив його про розгляд справи, є необґрунтованими, оскільки кореспонденція, а саме судова повістка-повідомлення про розгляд справи була повернена до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на те що кореспонденція, яка була повернена до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України він є таким, що її отримав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №128/240/20, від 24 березня 2025 року у справі №706/208/15-ц.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: