Справа № 674/1934/25
Провадження № 2-з/674/2/26
УХВАЛА

іменем України

20 лютого 2026 року м.Дунаївці

Суддя Дунаєвецького районного суду Хмельницької області Посунько Г.А., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та повернення предоплати,

в с т а н о в и в :

19 лютого 2026 року до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та повернення предоплати.

Представник позивача ОСОБА_1 посилається в обґрунтування своєї заяви на те, що 06 листопада 2025 року Дунаєвецьким районним судом Хмельницької області відкрито провадження в цивільній справі № 674/1934/25 за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та повернення предоплати.

Позивач ОСОБА_2 просить суд стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 : передоплату за договором підряду на встановлення натяжної стелі - в сумі 124500,00 грн., вартість послуг за проведення будівельно-технічної експертизи - в сумі 16000,00 грн., відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - в попередньому розмірі 20000,00 грн. Позовні вимоги стосуються стягнення коштів за договором підряду, з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань та надання неякісної послуги.

31 січня 2026 року (після відкриття провадження у справі) відповідач припинила свою підприємницьку діяльність, яку вона здійснювала з 2022 року. На думку позивача, сама по собі обставина припинення підприємницької діяльності під час розгляду спору та за наявності заявлених майнових позовних вимог, у сукупності з попередньою поведінкою відповідача (відсутність досудового врегулювання спору, відсутність комунікації з позивачем, фактичне ігнорування заявлених вимог та невчинення будь-яких дій, спрямованих на добровільне виконання зобов`язань) об`єктивно підтверджує наявність реальної загрози утруднення або неможливості виконання майбутнього судового рішення. Припинення відповідачем підприємницької діяльності після виникнення спору та відкриття провадження у справі свідчить про зміну її майнового та організаційного стану, що об`єктивно створює ризик закриття банківських рахунків, відкритих для здійснення підприємницької діяльності, перерахування грошових коштів на інші рахунки, їх зняття або відчуження до моменту ухвалення рішення суду, а відтак - ризик відсутності у майбутньому майна, на яке може бути звернено стягнення.

Крім того, з моменту відкриття провадження у справі відбулось декілька судових засідань, про які відповідач була належним чином повідомлена. Відповідач подала відзив на позов, що свідчить про її обізнаність щодо розгляду справи та заявлених вимог, однак після цього жодних процесуальних документів не подавалось, у судові засідання відповідач та її представник не з`являються, причини неявки суду не повідомляють, процесуальної активності не проявляють. У позасудовому порядку питання також не врегульовано - незважаючи на значний проміжок часу, що минув з моменту виникнення спору, відповідач не вчинила жодних дій, спрямованих на добровільне виконання зобов`язань або врегулювання спору. Відповідач не реагує на письмові та усні звернення, не виконує роботи, ухиляється від комунікації, що свідчить про ризик відчуження або витрачання отриманих грошових коштів, які є предметом майбутнього стягнення.

Оскільки відповідач є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює розрахунки через банківські рахунки, тому існує реальна загроза неможливості або ускладнення виконання рішення суду, у разі якщо ці кошти будуть зняті, перераховані іншим особам або використані у господарській діяльності.

Сукупність зазначених обставин (припинення відповідачем підприємницької діяльності після відкриття провадження у справі, відсутність добровільного виконання зобов`язань, ухилення від участі у судових засіданнях, відсутність процесуальної активності після подання відзиву та ігнорування вимог позивача) об`єктивно свідчить про наявність ризику утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду та підтверджує необхідність вжиття заходів забезпечення позову. Незастосування судом заходів забезпечення позову на даному етапі може мати наслідком фактичне позбавлення позивача можливості отримати належну їй грошову компенсацію у разі задоволення позовних вимог, що суперечитиме завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи.

На підставі викладеного представник позивача Віданова О.В. просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих в банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, в межах заявленої позовної вимоги на суму 124500,00 грн.

Представник позивача вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову узгоджується і є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про те, що відповідач добровільно не виконує взяті на себе зобов`язання.

Суд, дослідивши заяву та матеріали цивільної справи,

встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини.

03 листопада 2025 року до Дунаєвецького районного суду Хмельницької області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та повернення предоплати.

Позивач ОСОБА_2 просить суд стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 : передоплату за договором підряду на встановлення натяжної стелі - в сумі 124500,00 грн., вартість послуг за проведення будівельно-технічної експертизи - в сумі 16000,00 грн., відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - в попередньому розмірі 20000,00 грн. Позовні вимоги стосуються стягнення коштів за договором підряду, з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань та надання неякісної послуги.

06 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

19 лютого 2026 року представник позивача ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, якою просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих в банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, в межах заявленої позовної вимоги на суму 124500,00 грн.

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (надалі - постанова Пленуму ВСУ) єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ - згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму ВСУ - розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 зазначено: під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

В постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 183/5864/17-ц зазначено: метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 904/5876/19 та від 10 листопада 2020 року в справі № 910/1200/20 зазначено: вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно, чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у випадку, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 зазначено: відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві ефективний захист його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить позивач, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу "пропорційності" "справедливої рівноваги (балансу)" між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

"Справедлива рівновага" не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З позовної заяви вбачається, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 дійсно виник спір, предметом якого є грошові кошти за договором підряду на встановлення натяжної стелі в сумі 124500,00 грн.

В позасудовому порядку спір між сторонами не врегульовано, тому на даний час він продовжує існувати.

Разом з тим, представник позивача Віданова О.В., заявляючи вимогу про накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих в банківських установах, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову, в межах заявленої позовної вимоги на суму 124500,00 грн., не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Суду не надано жодних доказів того, що ФОП ОСОБА_3 здійснює якісь дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (наприклад: реалізація майна чи підготовка до його реалізації, укладання правочинів з метою приховування грошових коштів або майна, тощо).

Доводи представника позивача про відсутність у відповідача ФОП ОСОБА_3 добровільного виконання зобов`язань, ухилення від участі у судових засіданнях, відсутність процесуальної активності після подання відзиву та ігнорування вимог позивача не є підставою для забезпечення позову, оскільки ці факти потребують дослідження, перевірки й оцінки під час розгляду позову, а не заяви про забезпечення позову.

Доводи представника позивача про потенційну неможливість виконання відповідачем ФОП ОСОБА_3 своїх грошових зобов`язань у майбутньому є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Доводи представника позивача про припинення відповідачем ФОП ОСОБА_3 підприємницької діяльності не є підставою для забезпечення позову, оскільки відповідно до приписів ч.1 ст.52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Отже, припинення відповідачем підприємницької діяльності не припиняє її обов`язків за спірними правовідносинами та не звільняє її від відповідальності за зобов`язаннями, що виникли під час здійснення підприємницької діяльності.

Висловлене представником позивача припущення про те, що відповідач може вжити якісь заходи з метою утруднення виконання майбутнього судового рішення, є виключно суб`єктивним судженням, яке не підтверджується об`єктивними обставинами. Аналогічно сама лише наявність спору між сторонами не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову у вказаний представником позивачки спосіб.

Крім того, суд враховує, що під час розгляду питання про забезпечення позову слід брати до уваги як права позивача, на захист якої можуть бути вжиті заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені у разі застосовування таких заходів.

Необґрунтоване накладення арешту на будь-які рахунки ОСОБА_3 може призвести як до блокування її підприємницької діяльності, так і до повного позбавлення її засобів існування як фізичної особи, що є непропорційним втручанням в право особи на мирне володіння своїм майном, порушенням справедливої рівноваги інтересів сторін та покладенням на відповідача надмірного тягаря.

Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що представник позивача ОСОБА_1 не довела наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_3 та знаходяться на будь-яких її рахунках, відкритих в банківських установах, чим не виконала вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

На підставі викладеного суд вважає, що заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає через необґрунтованість.

Відмова в задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє позивача права звернутися в подальшому з такою заявою до суду.

Керуючись ст.ст.149 - 153, 258 - 260 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

В задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про захист прав споживачів, розірвання договору та повернення предоплати - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Посунько Г.А.