ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 494/1611/18

провадження № 61-9774св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Березівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 06 березня 2023 року у складі судді Римаря І. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2023 року у складі колегії суддів Кострицького В. В., Назарової М. В., Лозко Ю. П.,

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Березівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 році ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Березівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно.

Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах з лютого 2017 року та від сумісного проживання у них народилася дочка ОСОБА_5 . Батьком дитини є ОСОБА_4 , однак у свідоцтві про народження дитини у графі «батько» записано « ОСОБА_6 ». ОСОБА_4 не подав заяву про реєстрацію його батьком дитини, оскільки не мав змоги особисто прийти до відділу державної реєстрації актів цивільного стану через зайнятість на роботі. Позивач стверджує, що саме померлий ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 , який за життя визнавав її своєю дочкою, любив та утримував її, займався її вихованням.

У зв`язку з наведеним позивач просила суд:

- встановити факт батьківства ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно ОСОБА_5 ;

- визнати право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , а саме на частину житлового будинку.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Березівський районний суд Одеської області рішенням від 04 грудня 2019 року, яке Одеський апеляційний суд постановою від 10 червня 2020 року залишив без змін, позов задовольнив частково.

Встановив факт, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_5 .

У іншій частині вимог позову відмовив.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_4 , який за життя визнавав своє батьківство стосовно неї.

Верховний Суд постановою від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнив частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 04 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 червня 2020 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не роз`яснили сторонам право заявити клопотання про призначення у справі судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, а тому передчасними є висновки судів про встановлення батьківства ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_5 без висновку про походження дитини від ОСОБА_4 .

Підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України. Під час вирішення питання про те, якою правовою нормою потрібно керуватися при розгляді справ цієї категорії, необхідно виходити з дати народження дитини.

Без вирішення питання про встановлення факту батьківства неможливо вирішити заявлені ОСОБА_1 інші позовні вимоги щодо спадщини ОСОБА_4 , оскільки вони є взаємопов`язаними та похідними.

Березівський районний суд Одеської області рішенням від 06 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 30 травня 2023 року, позов задовольнив частково.

Встановив факт батьківства ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно ОСОБА_5 .

У іншій частині вимог позову відмовив.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказав, що вимоги позивача про встановлення факту батьківства обґрунтовані належним чином. Враховуючи те, що судом встановлено факт батьківства, а тому позивач не втратила можливість отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом. Вимога позивача про визнання права власності на спадкове майно є передчасною, тому задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення таухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 вересня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи із Березівського районного суду Одеської області.

Верховний Суд ухвалою від 09 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

10 лютого 2026 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року

у справі № 6-1320цс17.

В касаційній скарзі скаржник зазначає, що ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за дев`ять місяців з часу народження ОСОБА_5 , тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , будь-яких дій, які б свідчили про визнання померлим свого батьківства в порядку, передбаченому статтею 128 СК України, не вживав. Він не подавав заяв про визнання батьківства, ані до органів реєстрації цивільного стану, ані до суду. Є неналежними, недопустимими та недостатніми доказами надані декілька фотознімків, на яких сфотографовано ОСОБА_4 , на підтвердження тієї обставини, що покійний за життя проводив свій вільний час разом з позивачем і ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також брав активну участь в утриманні позивача та ОСОБА_5 , як своєї рідної дочки.

Безпідставно суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою та не надали правової оцінки наданим ОСОБА_8 разом з її письмовим клопотанням від 18 жовтня 2021 року письмовим доказам, а саме відповіді на адвокатський запит Управління соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації Одеської області від 25 травня 2020 року за вих. № 12-01-65/346 про те, що за життя ОСОБА_4 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_1 отримувала соціальну допомогу від держави як одинока мати на дитину ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідці, виданій виконавчим комітетом Березівської міської ради від 31 жовтня 2018 року за вих. № 02-13/1531 з якої відомо, що ОСОБА_4 був зареєстрований до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 та що інших зареєстрованих осіб не було.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є спадкоємцями за матеріалами спадкової справи № 296/2018, відкритої після смерті ОСОБА_4 .

Безпідставними є посилання судів на відмову у наданні дозволу на ексгумацію як на обставину, що нібито свідчить про визнання позову. Експертиза не була проведена через ненадання позивачем та її дочкою необхідних зразків, що підтверджується повідомленням від 19 квітня 2022 року № CE-19/115-22/41-БД. При цьому в матеріалах відсутнє обґрунтування необхідності відібрання зразків саме у померлого.

Підставою визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи, а не факти спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і цієї особи до народження дитини або спільне виховання чи утримання ними дитини або докази, що підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначила ті підстави, які згадані у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що ОСОБА_1 народила ІНФОРМАЦІЯ_2 дочку ОСОБА_9 , у свідоцтві про народження якої у графі «батько» зазначено « ОСОБА_6 ».

Запис про батька у свідоцтві про народження ОСОБА_5 зроблений відділом державної реєстрації актів цивільного стану відповідно до закону за вказівкою матері, оскільки вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Відповідно до довідок виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області від 27 листопада 2018 року № 1303, 1304 ОСОБА_4 з 01 квітня 2017 року до дня своєї смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав у АДРЕСА_2 без реєстрації разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_10 і ОСОБА_5 .

Згідно з індивідуальною карткою вагітної та породіллі № 193 сім`ю позивача, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі, складають: чоловік ОСОБА_4 , син ОСОБА_11 і мати ОСОБА_12 .

Свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у судовому засіданні підтвердили той факт, що позивач дійсно проживала з 2017 року у незареєстрованому шлюбі разом з ОСОБА_4 до дня його смерті, у спільному проживанні у яких народилася дочка ОСОБА_5 .

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно зі статтею 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Стаття 125 СК України визначає походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері і батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до частин першої-третьої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Встановлення факту батьківства за рішенням суду регламентоване статтею 130 СК України, згідно якої у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду.

Суд установив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила дочку ОСОБА_9 , у свідоцтві про народження якої батьком зазначено ОСОБА_6 .

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Запис про батька дитини здійснено за вказівкою матері відповідно до закону.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Незгода скаржника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

З матеріалів справи відомо, що при повторному розгляді справи в суді першої інстанції позивач заявила клопотання про проведення судово-генетичної експертизи, яке ухвалою суду від 22 листопада 2021 року задоволено та призначено експертизу, проведення якої доручено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. 28 січня 2022 року до суду надійшло клопотання експерта № СЕ-19/115-22/41-БД про надання додаткових матеріалів для проведення даної експертизи. 19 квітня 2022 року надійшло повідомлення від експертної установи про неможливість проведення експертизи.

Після цього, позивач для подальшого проведення експертизи з урахуванням висновків експерта подала клопотання про надання дозволу на ексгумацію.

Місцевий суд після надання пояснень сторонами під час судового засідання, ухвалою від 02 листопада 2022 року клопотання залишив без задоволення та у висновках ухвали зазначив: «… суд доходить висновку, що клопотання про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи не підлягає задоволенню, оскільки представник відповідача заявив в категоричній формі про заперечення щодо проведення даної експертизи, а також виходячи з етичного навантаження вирішення питання саме щодо ексгумації тіла померлого ОСОБА_4 та враховуючи, що представник відповідачів в категоричній формі заперечує щодо призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, запропонованої позивачем, а тому, дає підстави сприймати це як те, що відповідачі фактично визнають позовні вимоги ОСОБА_1 щодо факту встановлення батьківства…».

Оцінивши сукупність зібраних у справі доказів, поведінку сторін у процесі доказування, а також вжиті позивачем заходи для проведення експертизи, колегія суддів доходить висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи та надали їм належну правову оцінку. Відсутність експертного висновку зумовлена об`єктивними перешкодами та запереченнями відповідачів.

За таких обставин висновок суду про задоволення вимоги позивача про встановлення факту батьківства є обґрунтованим, відповідає зібраним доказам та вимогам матеріального і процесуального права.

Щодо вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні цієї вимоги позивач не оскаржує, а особа, яка подала касаційну скаргу, не наводить доводів щодо незаконності чи необґрунтованості оскаржуваних судових рішень в цій частині.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц, у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року

у справі № 6-1320цс17 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 06 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Грушицький А. І.

Суддя-доповідач В. В. Пророк

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров