Номер провадження: 22-ц/813/3659/26
Справа № 509/6379/24
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» про відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ОСОБА_1 , яку він обґрунтував тим, що йому, як члену ОК «СК «Альфа»», який жодних заборгованостей зі сплати членських внесків не мав, керівництвом кооперативу було дозволено встановити два електролічильника спожитої електроенергії, один на облік енергії у садовому будинку АДРЕСА_1 , а другий на облік енергії у літньої кухні, які розташовані по вул. Грушевій вказаного кооперативу. На кожний лічильник була заведена окрема розрахункова книжка і він за показниками лічильників сумлінно сплачував у касу кооперативу вартість спожитої ним електричної енергії, а тому ніякої заборгованості зі сплати використаної енергії не мав, що підтверджено головою правління кооперативу. 24.02.2024 року прилад обліку електричної енергії встановлений у його літній кухні була відключена від електромережі кооперативу, а він позбавлений можливості користуватися електричною енергією у літній кухні. В зв`язку з цією подією він звернувся до правоохоронних органів де дізнався, що відключення відбулося за участю членів правління ОК «СК «Альфа»», а тому йому було рекомендовано звернутися до суду. З наданих йому правоохоронцями матеріалів він дізнався, що голова правління ОК «СК «Альфа»» Болдирева Т.Є. пояснила, що відключення електролічильника літньої кухні відбулося на підставі рішення правління кооперативу від 18.02.2024 року. На підтвердження своїх слів вона надала правоохоронцям копію протоколу засідання правління, яке відбулося 18.02.2024 року. Посилаючись на те, що за даними цього протоколу рішення про відключення його літньої кухні не приймалося, а раніше керівництво садівничого кооперативу погодило встановлення електричного лічильника у літньої кухні і отримувало за його показниками плату вартості спожитої енергії, позивач просив суд зобов`язати кооперативу відновити становище, яке існувало до його порушення, шляхом підключення до електричної мережі. Крім того, ОСОБА_1 просив суд відшкодувати за рахунок ОК «СК «Альфа»» завдану йому моральну шкоду в сумі 10000,00 гривень в судові витрати в сумі 21 211,20 гривень з яких 1211,20 гривень сума сплаченого судового збору та 20 000,00 гривень витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Зобов`язано керівництво Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» () підключити до електричної мережі кооперативу літню кухню, яка належить ОСОБА_1 та яка розташована на земельній ділянці під № НОМЕР_1 (колишній номер 264) з кадастровим №:01:001:0544 по АДРЕСА_2 на території Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» за адресою Одеська область, Одеський (колишній Овідіопольський) район с.Доброолександрівка.

Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» () моральну шкоду на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 10000 (десять тисяч) гривень.

Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в загальній сумі 16 211,20 гривень з яких 1 211 (тисячу двісті одинадцять) гривень 20 коп. сума сплаченого судового збору та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Обслуговуючий кооператив «Садівничий кооператив «Альфа», звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до норм ПРРЕЕ Відповідач як колективний побутовий споживач фактично виконує функції електропостачальника щодо членів кооперативу, які мають у власності або користуванні будинки на відповідній території, має права та обов`язки оператора системи розподілу щодо кінцевих споживачів електричної енергії (постанова Верховного Суду від 12.09.2022 року у справі № 361/5632/21 (провадження № 61-65520822).

Відтак, суд першої інстанції встановивши обставину, що члени кооперативу отримують електричну енергію від кооперативу, який має один електричний лічильник на весь кооператив, з урахуванням принципу «jura novit curia» дійшов бо неправомірного та помилкового висновку про те, що відносини з оплати спожитої членами кооперативу електричної енергії мають вирішуватись не на підставі законодавства, а на підставі внутрішніх документів ОК «СК «АЛЬФА» а також про те, що на відносини між Відповідачем на Позивачем не розповсюджується законодавство, яке регулює відносини між постачальником електричної енергії та її споживачем.

Суд викривив в своєму рішенні позицію Відповідача та недостовірно вказав, що «обома сторонами. визнаються та не заперечуються» обставини щодо надання дозволу ОК «СК АЛЬФА» (в особі його колишнього керівництва) на підключення другого приладу обліку на одному об`єкті за однією адресою Відповідача. Це відверта брехня. Адже Відповідач заперечував проти такого твердження Позивача, суд в попередній частині судового рішення відобразив цю позицію Відповідача щодо ненадання Відповідачем (або його посадовими особами) будь-яких погоджень на встановлення другого приладу обліку, але в подальшому за текстом судового рішення суд викривив чітку позицію Відповідача та зазначив, що Відповідачем визнаються обставини надання такої згоди. При цьому всіма матеріалами справи підтверджується відсутність документального підтвердження згоди Відповідача (його посадових осіб) на встановлення другого лічильника, Відповідачем наголошувалось на відсутності доказів тверджень Позивача про наявність такої згоди. Однак, суд, розуміючи відсутність належних, допустимих та хоча б якихось доказів твердженням Позивача просто безпідставно відобразив зазначене в рішенні суду, цілком проігнорувавши необхідність чесного, неупередженого, обґрунтованого розгляду справи.

По-друге, акцентує увагу на тому, що фактичного відключення Об`єкта Позивача від електричної енергії не існувало ані на момент подання відповідного позову Позивачем так і не існує наразі. Електропостачання на об`єкті позивача наявне, що визнається самим Позивачем у позовній заяві та підтверджено поясненнями представника Позивача під час розгляду справи.

Суд першої інстанції помилково ототожнює відключення від електропостачання об`єкта споживача від відключення другого зко (лічильника), що розташований на одному об`єкті споживача. Відповідач обґрунтовуючи свою позицію щодо необхідності відмови у задоволенні позову в відзиві на позовну заяву та під час розгляду справи неодноразово наголошував на тому, що відповідно до п. 5.1.19 Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 311 у квартирах, будинках. приватних домогосподарствах або інших об`єктах індивідуального побутового споживача, розташованих за однією адресою, установлюється один ЗКО для побутових потреб незалежно від кількості господарських будівель.

Відповідач при розгляді справи неодноразово наголошував на тому, що нормативно-правовими актами врегульований певний порядок встановлення розрахункового приладу обліку електричної енергії - по одному на один об`єкт незалежно від кількості господарських будівель на об`єкті. Так, самим же Позивачем визнається обставина наявності на одному й тому ж об`єкті ДВА засоби комерційного обліку, при цьому, відповідно до наведеного вище пункту ККОЕЕ, право на встановлення двох засобів комерційного обліку на одному об`єкті - відсутнє.

Як було неодноразово зазначено Відповідачем з наявних в матеріалах справи документів чітко вбачається те, що літня кухня входить до складу нерухомого майна і є ОДНИМ об`єктом разом із садовим будинком, а отже з огляду на положення п. 5.1.19 ККОЕК, на вказаному об`єкті повинен бути обліку електричної енергії лише ОДИН ЗАСІБ комерційного обліку електричної енергії.

В позовній заяві позивачем зазначено про те, що він нібито змушений тягнути переноски від жилого будинку, тобто позивач вкотре підтверджував наявність електропостачання на об`єкті та фактичне використання електричної енергії для побутових потреб на приватному домогосподарстві.

При цьому Позивач не позбавлений можливості забезпечити електропостачання літньої кухні, що входить до складу одного об`єкту, від існуючого засобу комерційного обліку з дотримання вимог чинного законодавства.

Враховуючи все вищевикладене, з урахуванням наведених норм чинного законодавства України констатуємо про відсутність порушення прав та законних інтересів Позивача, що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, про що неодноразово було наголошено Відповідачем.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, призначене на 27.01.2026 року на 15:00 год. ОСОБА_1 не з`явився.

26.01.2026 року на адресу суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 адвоката Батуріна Сергія Євгеновича про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання мотивоване тим, що разом з відзивом Одеському апеляційному суду були надані повноваження представника позивача ОСОБА_1 адвоката Батуріна С.Є. однак, всупереч вимогам ст. 14 ЦПК України, він з 05.08.2025 року і до теперішнього часу до системи «Електронний Суд» Одеським апеляційним судом не підключений, у зв`язку з чим просить відкласти розгляд справи.

Присутня у судовому засіданні представник Обслуговуючого кооперативу "Садівничий кооператив "Альфа" адвокат Ворошилова Дар`я Юріївна не заперечувала проти розгляду справи за фактичної явки.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Проаналізувавши подане клопотання про відкладення, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного клопотання, з огляду на наступне.

Відповідно до частини сьомої статті 15-1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Положення про ЄСІТС затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Державної судової адміністрації України та після консультацій з Радою суддів України.

Так, Рішенням Вищої ради правосуддя від 17серпня 2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС (далі - Положення), яке визначає порядок функціонування в судах та органах системи правосуддя окремих підсистем (модулів) ЄСІТС, зокрема підсистем «Електронний кабінет», «Електронний суд» та підсистеми відеоконференцзв`язку; порядок вчинення процесуальних дій в електронній формі з використанням таких підсистем; особливості використання в судах та органах системи правосуддя іншого програмного забезпечення в перехідний період до початку функціонування ЄСІТС у складі всіх підсистем (модулів) (пункт 2 Положення).

Пунктом 130 Положення передбачено, що у разі надходження заяви учасника справи щодо ознайомлення з матеріалами справи чи окремими документами в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд» суд, який отримав таку заяву, забезпечує сканування відповідних матеріалів справи чи окремих документів у паперовій формі, що перебувають у такому суді, та долучає їх до матеріалів електронної судової справи. У разі відсутності відповідного клопотання учасника справи суд забезпечує сканування матеріалів справи в паперовій формі та долучення їх до матеріалів електронної судової справи з урахуванням наявних у суді можливостей та в разі передання справи до суду іншої інстанції.

Проте, в порушення вказаного пункту адвокат Батурін Сергій Євгеновичзавчасно не звернувся до суду з клопотанням про надання доступу до матеріалів справи або окремих документів в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд», оскільки 03.08.2025 рокуадвокат Батурін С.Є. подавав відзив до судув письмовому вигляді за допомогою засобів поштового зв`язку, а не за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний Суд», у зв`язку з чим обов`язок щодо завчасного ознайомлення з матеріали справи в електронному вигляді покладено на представника позивача Жукова Б.В., який був заздалегідь повідомлений про розгляду справи на 27.01.2026 року на 15:00 год., що підтверджується отриманою судової повісткою 22.09.2025 року. За таких підстав вимога щодо ознайомлення справи в електронному вигляді за рахунок відкладення розгляду справи не є належною.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , зобов`язуючи керівництво Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» підключити до електричної мережі кооперативу літню кухню, яка належить ОСОБА_1 та яка розташована на земельній ділянці під № НОМЕР_1 (колишній номер НОМЕР_3 ) з кадастровим № :01:001:0544 по АДРЕСА_2 на території Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» за адресою Одеська область, Одеський (колишній Овідіопольський) район с. Доброолександрівка, стягуючи з Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» моральну шкоду на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень, розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції виходив з того, що:

- становище, яке склалося між позивачем ОСОБА_1 та кооперативом щодо обліку та оплати спожитої ним електричної енергії було порушено необґрунтованими діями керівництва кооперативу, оскільки жодним нормативним актом прийнятим керівними органами кооперативу у спосіб та в межах компетенції, який передбачений Статутом цього кооперативу, не були обмежені права членів кооперативу на володіння якоюсь конкретно визначеною кількістю приладів обліку електричної енергії.

- відповідач не надав доказів того, що наявність двох приладів обліку електричної енергії у садибі ОСОБА_1 створювало перешкоди у діяльності кооперативу, внаслідок чого дії його керівництва щодо відключення приладу електричної енергії позивача є свавільними;

- відповідачем не наданого жодного рішення керівних органів кооперативу (загальних зборів чи правління) щодо обмеження кількості приладів обліку електричної енергії, виносу їх за межі земельних ділянок членів кооперативу та визначення відповідальності за їх збереження, у зв`язку з чим позивач мав право на користування двома приладами обліку електричної енергії і це право було узгоджено з попереднім керівництвом кооперативу та визнане ним4

- безпідставними діями керівництва ОК «СК «Альфа» за якими відбулося відключення приладу обліку електричної енергії встановленого у літній кухні позивача та не надання йому відомостей про кількісний та особистий склад правління кооперативу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яка має бути відшкодована за рахунок відповідача.

- розмір моральної шкоди заявлений до стягнення позивачем в сумі 10 000,00 гривень, з урахуванням принципу розумності і справедливості, є необхідним і достатнім та відповідає вимогам статей 23 та 1173 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалами справи підтверджено, що:

- згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав №393808659 від 06.09.2024 року на садовий будинок, Витягу з Державного реєстру речових прав №393804846 від 06.09.2024 року на земельну ділянку, членської книжки садовода №264 та інших документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 є членом ОК «СК «Альфа»» та власником земельної ділянки з розташованим на неї садівничим будинком з літньою кухнею за адресою: АДРЕСА_2 (раніше садиба мала номер 264);

- згідно з даними, що містяться у технічному паспорті на вказаний садовий будинок, складеного 03.07.2024 року ФОП « ОСОБА_2 » садовий будинок та літня кухня були побудовані у 2012 році і обидві будівлі облаштовані інженерним обладнанням у вигляді каналізації, водопроводу та електричної мережі.

З наданих позивачем доказів, в тому числі, відповіді ОК «СК «Альфа»» на адвокатський запит та свідчень свідка ОСОБА_3 вбачається, що літня кухня та садовий будинок, які належать позивачу, були обладнані двома окремими електричним лічильниками. У ОСОБА_1 не було ніяких заборгованостей з її оплати.

Факт відключення приладу електричної енергії ОСОБА_1 працівниками кооперативу не заперечувався головою правління ОСОБА_4 і підтверджений її поясненнями від 18.03.2024 року наданими нею працівникам поліції, відповідями № 61.3/1011 від 15.03.2024 року, № 61.3/ж/42 від 26.06.2024 року працівників ВП № 1 ОРУП №2 та Довідкою «Про результати розгляду повідомлення гр. ОСОБА_3 » від 26.06.2024 року.

На обґрунтування правомірності відключення літньої кухні позивача від електричної мережі голова правління ОСОБА_4 надала правоохоронцям копію протоколу засідання 18.02.2024 року правління ОК «СК «Альфа» де під п.4 правління розглядало питання про відключення ОСОБА_5 від електроенергії у зв`язку з наявністю у нього двох приладів обліку енергії та не винесенням цих приладів на вулицю. Однак зі змісту цього протоколу вбачається, що правління ніякого рішення про відключення ОСОБА_1 від електричної енергії взагалі не приймало.

Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про ринок електричної енергії", Правила роздрібного ринку та Кодекс комерційного обліку входять до переліку нормативно-правових актів, які визначають основні умови діяльності учасників ринку електричної енергії та взаємовідносин між ними.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу. Колективним побутовим споживачем (КПС) є юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність.

Судом встановлено, що ОК «СК «Альфа»» є колективним побутовим споживачем, який закуповує електричну енергію у електропостачальника і здійснює подачу електроенергії до садових будинків членів кооперативу, у тому числі і до садового будинку ОСОБА_1 .

Правовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (енергопостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року №312 (надалі Правила), зі змінами та доповненнями.

Відповідно до п. 1.1.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії, ці правила регулюють взаємовідносини, визначеними цими Правилами. Учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.

Згідно з п. 1.1.2. Правил роздрібного ринку електричної енергії визначено, що колективним побутовим споживачем є юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність.

Пунктом 10.1.2 Правил роздрібного ринку електричної енергії визначено, що оператор малої системи розподілу виконує функції, має права та обов`язки оператора системи розподілу щодо користувачів малої системи розподілу, електроустановки та/або мережі яких приєднані до мереж малої системи розподілу з урахуванням особливостей, визначених цими Правилами, без отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії. По відношенню до інших учасників роздрібного ринку оператор малої системи розподілу має права та обов`язки споживача електричної енергії.

Згідно з пунктом 10.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії колективний побутовий споживач на підставі договору про постачання електричної енергії здійснює закупівлю електричної енергії у постачальника електричної енергії з метою її подальшого використання споживачами колективного побутового споживача для задоволення комунально-побутових потреб споживачів колективного побутового споживача, для технічних цілей та інших потреб колективного побутового споживача. За обсяг закупленої електричної енергії з постачальником електричної енергії розраховується колективний побутовий споживач відповідно до умов договору.

Закупівля електричної енергії та розподіл здійснюються за рахунок коштів споживачів колективного побутового споживача. Умови використання електричної енергії, розрахунків за неї, умови технічного забезпечення електропостачання електроустановок споживачів колективного побутового споживача, утримання та обслуговування технологічних електричних мереж колективного побутового споживача регулюються установчими документами та/або укладеними в установленому законодавством порядку договорами між споживачами колективного побутового споживача та колективним побутовим споживачем щодо розподілу та постачання електричної енергії в межах колективного побутового споживача (пункт 10.2.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії).

Колективний побутовий споживач, яким є обслуговуючий кооператив, фактично виконує функції електропостачальника по відношенню до членів обслуговуючого кооперативу, які мають у власності або користуванні земельні ділянки на відповідній території. Обслуговуючий кооператив має права та обов`язки оператора системи розподілу щодо кінцевих споживачів електричної енергії.

З викладеного слідує, що ОК «СК «Альфа»» як колективний побутовий споживач, утримує електричні мережі на власній території, фактично виконує функції електропостачальника та має права та обов`язки оператора системи розподілу щодо кінцевих споживачів електричної енергії.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, є помилковими посилання суду першої інстанції про те, що: «з огляду на вказане суд вважає, що на відносини між садівничим кооперативом та його членами не розповсюджується законодавство, яке регулює відносини між постачальником електричної енергії та її споживачем, так як кооператив не являється постачальником електричної енергії».

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про кооперацію» вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу, які стосовно питань своєї компетенції приймають рішення. До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить, крім іншого - визначення розмірів, порядку формування та використання фондів кооперативу.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про кооперацію» кооператив відповідно до свого статуту самостійно визначає основні напрями діяльності, здійснює її планування. Кооперативи самостійно розробляють програми і плани економічного та соціального розвитку, розглядають і затверджують їх на загальних зборах членів кооперативу. Кооперативи мають право провадити будь-яку господарську діяльність, передбачену статутом і не заборонену законом. Кошти, що надходять від провадження господарської діяльності, є джерелом формування майна кооперативу.

Правовим документом, що регулює діяльність кооперативу є Статут кооперативу, який повинен містити, зокрема відомості про умови і порядок вступу до кооперативу його членів та виходу чи виключення з нього членів кооперативу, також права і обов`язки членів кооперативу (стаття 8 Закону України «Про кооперацію»).

Статтями 6, 7, 10, 12 Закону України «Про кооперацію» визначено, що кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об`єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. При створенні кооперативу складається список членів та асоційованих членів кооперативу, який затверджується загальними зборами. Членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу. Основним правом члена кооперативу є участь в господарській діяльності кооперативу, в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління.

Статтею 2 Закону України «Про кооперацію» встановлено, що кооператив це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єднались на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Аналогічні положення містяться і в Статуті ОК «СК «Альфа»».

Згідно зі Статутом ОК «СК «Альфа»» кооператив здійснює свою діяльність у відповідності до Конституції України, Закону України «Про кооперацію», Земельним Кодексом України, іншими законодавчими актами України та Статутом кооперативу (п.1.5 Статуту) і завданням цієї діяльності є підвищення життєвого рівня членів кооперативу, захист їх майнових інтересів та соціальних прав (п. 2.2 Статуту).

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_1 є членом ОК «СК «Альфа»» та власником земельної ділянки з розташованим на неї садівничим будинком з літньою кухнею за адресою: АДРЕСА_2 (раніше садиба мала номер 264).

Згідно даних, що містяться у технічному паспорті на вказаний садовий будинок, складеного 03.07.2024 року ФОП « ОСОБА_2 » садовий будинок та літня кухня були побудовані у 2012 році і обидві будівлі облаштовані інженерним обладнанням у вигляді каналізації, водопроводу та електричної мережі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що йому, як члену ОК «СК «Альфа»», який жодних заборгованостей зі сплати членських внесків не мав, керівництвом кооперативу було дозволено встановити два електролічильника спожитої електроенергії, один на облік енергії у садовому будинку АДРЕСА_1 , а другий на облік енергії у літньої кухні, які розташовані по АДРЕСА_2 вказаного кооперативу. На кожний лічильник була заведена окрема розрахункова книжка і він за показниками лічильників сумлінно сплачував у касу кооперативу вартість спожитої ним електричної енергії, а тому ніякої заборгованості зі сплати використаної енергії не мав, що підтверджено головою правління кооперативу. 24.02.2024 року прилад обліку електричної енергії встановлений у його літній кухні була відключена від електромережі кооперативу, а він позбавлений можливості користуватися електричною енергією у літній кухні. В зв`язку з цією подією він звернувся до правоохоронних органів де дізнався, що відключення відбулося за участю членів правління ОК «СК «Альфа»», а тому йому було рекомендовано звернутися до суду.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд зобов`язати кооператив відновити становище, яке існувало до його порушення, шляхом підключення до електричної мережі кооперативу літньої кухні позивача.

Факт відключення другого лічильника електричної енергії ОСОБА_1 працівниками кооперативу не заперечувався головою правління ОСОБА_4 і підтверджений її поясненнями від 18.03.2024 року наданими нею працівникам поліції, відповідями № 61.3/1011 від 15.03.2024 року, № 61.3/ж/42 від 26.06.2024 року працівників ВП №1 ОРУП № 2 та Довідкою «Про результати розгляду повідомлення гр. ОСОБА_3 » від 26.06.2024 року, які містяться в матеріалах справи.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виснував про те, що відключення приладу обліку електричної енергії, який був встановлений у літній кухні ОСОБА_1 , відбулося без достатніх правових підстав, а тому керівництвом кооперативу було порушене становище, яке існувало між ОСОБА_1 та кооперативом до його порушення, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте, апеляційний суд не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Пунктом 1.1.2 ПРРЕЕ надано визначення об`єкту побутового споживача: квартира, житловий будинок (частина будинку), приватне домогосподарство, садовий будинок та інші об`єкти житлової нерухомості, визначені у пункті 14.1.129 Податкового кодексу України, що належать індивідуальному побутовому споживачу на праві власності або користування та яким присвоєні окремі адреси, а також земельна ділянка, призначена для індивідуального житлового будівництва зазначених об`єктів житлової нерухомості.

Відповідно до пункту 1.1.2. ПРРЕЕ точка комерційного обліку - це точка на комерційній межі розподілу електричної мережі або умовна точка, в якій відбувається зміна власника електричної енергії і до якої відносяться дані комерційного обліку електричної енергії, що використовуються для розрахунків на ринку електричної енергії. Наскільки це можливо, точка комерційного обліку повинна збігатися з точкою вимірювання.

Пунктом 5.1.1 Кодексу комерційного обліку електричної енергії встановлено, що усі точки комерційного обліку мають бути оснащені вузлами обліку, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Улаштування вузлів обліку та інших ЗКО необхідно здійснювати відповідно до вимог цього Кодексу, Правил роздрібного ринку, Правил улаштування електроустановок, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21 липня 2017 року № 476 (далі - ПУЕ), та проектних рішень.

За пунктом 5.1.19 цього Кодексу у квартирах, будинках, приватних домогосподарствах або інших об`єктах індивідуального побутового споживача, розташованих за однією адресою, установлюється один ЗКО для побутових потреб незалежно від кількості господарських будівель.

Пунктом 5.1.21 Кодексу визначено, що розділення обліку та встановлення окремих ЗКО на об`єкті користувача системи (зокрема споживача) здійснюється у разі:

створення додаткових площадок комерційного обліку на об`єкті для забезпечення окремого комерційного обліку на побутові та непобутові потреби або використання різних тарифів, тарифних планів, тарифних коефіцієнтів, різної вартості електричної енергії тощо;

поділу або виділу в натурі частки/часток з об`єкта нерухомого майна, що перебуває у власності двох або більше осіб (співвласників) та належить їм на праві спільної власності, для забезпечення окремого комерційного обліку споживання електроустановок кожного власника відповідних часток об`єкта.

Відповідно до пункту 5.2.2 Кодексу вузли обліку у замовників встановлюються відповідно до технічних рекомендацій, технічних умов (у разі приєднання до електричних мереж) та проектних рішень (проектів).

Виходячи з наведеного, на кожному об`єкті встановлюється один засіб комерційного обліку.

Оскільки, як встановлено з Витягів з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_1 є власником садівничого будинку з літньою кухнею, яка входить до складу нерухомого майна, і є одним об`єктом домогосподарства, в силу вищевикладених положень законодавства, на належному об`єкті ОСОБА_1 в силу 5.1.19 Кодексу комерційного обліку електричної енергії повинен бути лише один засіб комерційного обліку електричної енергії.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_1 підключений до електричної мережі та є її повноправним споживачем з використанням основного лічильника розташованому на садовому будинку, що не заперечується обома сторонами.

Проте, саме вимога позивача про підключення до електричної мережі кооперативу окремого електричного лічильника на літню кухню, не є правомірної в силу закону та суперечить усім наведеним нормам, які регулюють вказані правовідносини.

Доказів про те, що другий лічильник на літній кухні був встановлений з «дозволу колишнього керівництва кооперативу», матеріали справи не містять, а сам кооператив заперечує такі твердження.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Встановивши, що відключення належному позивачу другого лічильника встановленого на літній кухні, яка є частиною садівничого будинку, який вже має основний лічильник підключений до електричної мережі, відбулось працівниками кооперативу правомірно в силу положень закону, апеляційний суд констатує про відсутність порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, не підлягає задоволенню і вимога про стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У статті 1167 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, у яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідною умовою для відшкодування моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на те, що судом за результатом апеляційного перегляду справи не встановлено обставин порушення прав позивача відповідачем і навпаки відповідачем доведено, що дії відповідача про відключення другого окремого самостійного електричного лічильника від літньої кухні позивача, яка є складовою частиною одноосібно належного позивачу домоволодіння, що не є поділеним або частка з якого в окрему самостійну одиницю не виділялась, відповідають закону, підстави для відшкодування ним моральної шкоди відсутні, а тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем, в ході судового розгляду було порушено питання щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 20 000 грн.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї що лише підлягає сплаті

Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Так, у рішенні по справі «East/West Allia№ce Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

ЄСПЛ в своєму рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Бєлоусов проти України» (Заява № 4494/07) зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (рішення від 07.11.2013 року у справі «Бєлоусов проти України», п. 115).

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28, 29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

У постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 820/3681/18 Верховний Суд зазначив: «Розмір відповідної суми (витрат на правничу допомогу) має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат. Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі № 910/12876/19 роз`яснено, що в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України відповідач у першій заяві по суті спору, а саме відзиві, зазначив, що ОК «СК «Альфа»» очікує понести судові витрати у зв`язку з розглядом справи у розмірі 20 000 грн.

02.06.2025 року Овідіопольським районним судом Одеської областіпо суті спору ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» про відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної шкоди. Дане рішення суду було в апеляційному порядку оскаржуване та постановою Одеського апеляційного суду від 27.01.2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, тобто мета надання адвокатом Ворошилової Д.Ю. правової допомоги ОК «СК «Альфа»» досягнута.

09.06.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОК «СК «Альфа»» адвоката Ворошилової Д.Ю. про розподіл судових витрат, згідно якої відповідач просив стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн., а також подав докази таких витрат. Тобто заява подана у строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

За приписами пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна правова позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01. 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не маючи повноважень втручатися у відносини між адвокатом та клієнтом щодо визначення гонорару адвоката за надані ним послуги, суд лише здійснює оцінку дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності такого гонорару вчиненій адвокатом роботі під час судового провадження у справі з урахуванням складності та значення справи, за умови подання іншою стороною клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

На підтвердження понесених судових витрат відповідача на правничу допомогу представником надано наступні докази:

- договір про надання правової допомоги № 24/01-25 від 24.01.2025 року укладений між ОК «СК «Альфа»» в особі голови правління Болдиревої Тетяни Єгорівни та АО «Елігос» в особі керуючого партнера Булавченко Олександра Семеновича, згідно п. 1.1. якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором, адвокатське об`єднання зобов`язується надати правничу (правову) допомогу, а Клієнт зобов`язується оплатити надану правничу (правову) допомогу;

- додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 24/01-25 від 24.01.2025 року укладену між сторонами, згідно п. 1 якої визначено порядок оплати гонорару об`єднання за надання правової допомоги у судовій справі № 509/6379/24. Відповідно до п. 3 вартість послуг (гонорар) повного супроводу судової справи в суді першої інстанції складає 20 000 грн.

- акт приймання передачі правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 24/01-25 від 24.01.2025 року з урахуванням додаткової угоди №1 від 24.01.2025 року, згідно якого об`єднання надало, а Клієнт прийняв правничу (правову) допомогу, визначену додатковою угодою № 1 від 24.01.2025 року, вартість якої склала 20 000 грн.

- рахунок на оплату №7 від 02 червня 2025 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що справа з підстав розгляду спору по суті перебувала у провадженні суду першої інстанції з листопада 2024 року по червень 2025 року, під час якого представником відповідача у справі подавалися процесуальні документи, зокрема відзив на 6 арк. Також, адвокат приймав участь у 2-х судових засіданнях: 12.03.2025 року, що тривало 08 хвилин, 01.04.2025 року, що тривало 26 хвилин, 29.04.2025 року, що тривало 16 хвилин, 19.05.2025 року, що тривало 01 хвилину, 02.06.2025 року, що тривало 25 хвилин.

Між тим, апеляційний суд вважає частково слушними посилання відповідача в заяві від 18.05.2025 року про завищений розмір заявлених відповідачем судових витрат на правову допомогу щодо складності справи, ціни позову та обсягу виконаних адвокатом робіт.

Тому враховуючи положення статті 141 ЦПК України, зважаючи на підставу, предмет та ціну позову, типовість обставин справи, щодо яких існує стабільна судова практика, апеляційний суд зазначає, що вказані представником позивача витрати до стягнення з ОСОБА_1 , зокрема на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у сумі 20 000 грн. є такими, що у повній мірі не відповідають критерію реальності наданих адвокатських послуг та розумності їхнього розміру.

У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 127/9918/14-ц вказано, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Оскільки колегія суддів доходить висновку про неспівмірність заявлених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу складності справи, не відповідність критерію розумності, та співмірності із виконаною роботою адвоката, обрахована стороною відповідача вартість наданих адвокатом послуг підлягає зменшенню.

Слід зазначити, що при зменшенні витрат на правову допомогу також враховується: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах певної або всіх судових інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги та інші обставини. (постанова Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 910/20852/20).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОК «СК «Альфа» витрат у розмірі 10 000 грн., оскільки заявлений розмір витрат у сумі 20 000 грн. є неспівмірним та суперечить критеріям їх дійсності, необхідності та розумності.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, відмови у задоволенні позову, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір у розмірі 3633,60 грн. за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2025 року в частині задоволених позовних вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної шкоди завданих відключенням лічильника на літій кухні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» про відновлення становища, яке існувало до порушення та відшкодування моральної шкоди завданих відключенням лічильника на літій кухні залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Обслуговуючого кооперативу «Садівничий кооператив «Альфа» () судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн. та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.02.2026 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова