КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4457/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Буряка Олександра Геннадійовича, в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Верещінської І. В.

від 06 листопада 2025 року

у цивільній справі № 759/7908/25 Солом`янського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2025 року позивачі звернулись в суд з даним позовом, в якому просили стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання договірних зобов`язань.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 повернуто.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року виправлено описку в ухвалі того ж суду від 06.11.2025.

В апеляційній скарзі адвокат Буряк О. Г., в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачі звернулися з даним позовом як споживачі, що призвело до постановлення помилкової ухвали. Також судом першої інстанції під час прийняття ухвали було неправильно застосовано норму матеріального права, а саме п. 22 ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Вказує, що між позивачами та відповідачем склалися правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». Дані обставини встановлені рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13.07.2016 в справі № 759/6367/16-ц, яким з Відповідача на користь Позивачів було стягнуто грошові кошти на підставі зазначеного законодавчого акта, в зв`язку з чим позивачі звільнені від обов`язку доводити дані обставини. Проте суд першої інстанції не взяв до уваги положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Звертає увагу апеляційного суду, що інфляційні втрати та 3% річних не є ані штрафними санкціями, ані будь-яким способом додаткового збагачення за рахунок відповідача. Крім того, звернення до суду першої інстанції з даним позовом мотивовано виключно неправомірною поведінкою відповідача, яка полягає у невиконанні рішення суду міста Києва від 13.07.2016 в справі № 759/6367/16-ц.

Позивачі не можуть погодитися з висновком суду першої інстанції щодо того, що спірні правовідносини не пов`язані із захистом прав споживачів, оскільки спірні правовідносини виникли з раніше встановленої Святошинським районним судом міста Києва неправомірної поведінки відповідача, яка полягала у неповерненні грошових коштів у спорі, на який поширювалася дія Закону України «Про захист прав споживачів». А відповідно, Позивачі, що є споживачами, звертаючись до районного суду, реалізують своє право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, що входять до основної суми боргу, з метою захисту своїх майнових прав та відшкодуванням їм завданих збитків від знецінення грошових коштів.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу суду зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду від 06.11.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету адвоката Буряка О. Г. (а.с. 93-94), а також поштовим конвертом, направленим на адресу відповідача, який повернутий до суду із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого терміну зберігання» (а.с. 95).

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не усунуто недоліки ухвали про залишення позову без руху, а саме не надано доказів сплати судового збору за вимоги майнового характеру. Суд зазначив, що права особи як споживача захищаються спеціальним законом лише на стадіях, що передують укладенню договору або стосуються безпосередньо процесу споживання продукції. На думку суду, після виникнення спору щодо виконання грошового зобов`язання та нарахування сум за статтею 625 ЦК України діють загальні норми цивільного законодавства, які не передбачають пільг щодо сплати судового збору. Встановивши, що в позовній заяві не йдеться про обставини порушення прав споживача при реалізації продукції, а лише про компенсацію за прострочення виконання рішення суду, суд дійшов висновку про обов`язок позивачів сплатити судовий збір на загальних підставах.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що ця пільга має застосовуватися на всіх стадіях судового захисту порушеного права (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16-ц).

Вирішальним для цієї справи є визначення правової природи нарахувань за статтею 625 ЦК України у контексті їх зв`язку з основним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 встановила, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

Оскільки судовим рішенням від 13.07.2016 встановлено, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачами виникло з правовідносин щодо захисту прав споживачів, вимоги про стягнення сум за статтею 625 ЦК України за своєю природою залишаються споживчим спором.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково розтлумачив висновки Верховного Суду щодо припинення споживчих відносин після розірвання договору. У постанові від 24.04.2024 у справі № 336/3084/20 Верховний Суд дійсно вказав на неможливість нарахування спеціальної пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», після припинення договору, проте прямо зазначив, що права споживача у такому разі захищаються статтею 625 ЦК України. Це свідчить про те, що стаття 625 ЦК України стає інструментом захисту саме майнових прав споживача у разі затримки повернення коштів.

Даний висновок корелюється з позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02.02.2026 у справі № 716/1842/24, де вказано, що гарантія охорони прав вкладника (споживача) не залежить від того, чи є договір чинним, чи він розірваний, а пільги щодо позовної давності (і, за аналогією, судового збору) поширюються на вимоги за статтею 625 ЦК України саме через їхню акцесорну природу та нерозривний зв`язок із основним споживчим боргом.

Таким чином, оскільки апелянти звернулися до суду за захистом свого майнового інтересу, порушеного внаслідок невиконання обов`язку перед ними як споживачами, вони звільнені від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд першої інстанції допустив надмірний формалізм, що призвело до обмеження права на доступ до суду.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню на підставі статті 379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381, 383 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Буряка Олександра Геннадійовича, в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов