Постанова

Іменем України

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 202/3145/22

провадження № 61-8427св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року в складі судді: Богун О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року в складі колегії: Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., Халаджи О. В.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У червні 2022 року Дніпровська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О. В. про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію обтяження, скасування записів про державну реєстрацію права власності та повернення земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що заочним рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у справі № 202/3192/17:

визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 18 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «АЛВЄН» та ОСОБА_1 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 615,6 кв.м, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з: А-1 приміщення кафе (у підземному переході), що складається з 1-тамбур площею 5,0 кв.м, 1а-тамбур площею 9,1 кв.м, 2-туалет площею 6,4 кв.м, 3-туалет площею 2,8 кв.м, 4-туалет площею 3,1 кв.м, 4а-підсобне приміщення площею 2,8 кв.м, 5-підсобне приміщення площею 7,8 кв.м, 6-приміщення площею 9,6 кв.м, 7-зала площею 96,7 кв.м., 8-приміщення площею 6,2 кв.м., 9-кухня площею 11,9 кв.м., 10-мийка площею 8,4 кв.м, 11-комора площею 8,8 кв.м, 12-комора площею 11,6 кв.м, 13-коридор площею 17,0 кв.м., 14-тамбур площею 2,6 кв.м., 14а-тамбур площею 2,1 кв.м, 15-кабінет площею 5,0 кв.м, 16-комора площею 6,5 кв.м, 17-тамбур площею 8,7 кв.м, 18-приміщення площею 9,0 кв.м, 18а-приміщення площею 2,0 кв.м, 19-тамбур площею 9,9 кв.м, 20-приміщення площею 51,2 кв.м, 21-комора площею 4,4 кв.м, 22-тамбур площею 3,6 кв.м, 23-коридор площею 10,5 кв.м, 24-комора площею 11,0 кв.м, загальною площею 333,7 кв.м; А1-1 надбудова, яка складається з 26-приміщення площею 37,5 кв.м; А2-2 прибудова, яка складається з 25-коридор площею 14,5 кв.м, 28-коридор площею 14,3 кв.м, загальною площею 28,8 кв.м; А3-2 автомийка, яка складається з 27-автомийка площею 104,3 кв.м, 29-приміщеня площею 111,3 кв.м, загальною площею 215,6кв.м.

На підставі вказаного судового рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Парковка та реклама» Товстухою Ю. М. було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на вищезазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності - 21272234 від 07 липня 2017 року.

Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року:

апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради задоволено;

заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 скасовано;

у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АЛВЄН» про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено.

Зазначене нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 є самочинно побудованим.

Отже, ОСОБА_1 не набула право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тому не мала права розпоряджатися ним.

Проте, 06 жовтня 2017 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є. Є., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по частині кожній. Право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є. Є., номер запису про право власності: № 22705436, № 22707329 від 06 жовтня 2017 року.

Позивач вказує, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу статей 80, 83 ЗК України та статей 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Вказана земельна ділянка жодному із відповідачів у користування не надавалася.

Отже, зазначена земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд.

Дніпровська міська рада просила:

повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 власникові - Дніпровській міській раді, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення, яке складається з: А-1- приміщення кафе (у підземному переході), загальною площею 615,6 кв.м, яке складається з 1-тамбур площею - 5,0 кв. м., 1 а-тамбур площею - 9,1 кв. м., 2-туалет площею - 6,4 кв. м., 3-туалет площею - 2,8 кв.м., 4-туалет площею - 3,1 кв.м., 4а - підсобне приміщення площею - 2,8 кв.м., 5-підсобне приміщення площею -7,8 кв.м., 6-приміщення площею -9,6 кв.м., 7-зала площею - 96,7 кв.м., 8-приміщення площею - 6,2 кв.м., 9-кухня площею - 11,9 кв.м., 10-мийка площею - 8,4 кв.м., 11-комора площею - 8,8 кв.м., 12-комора площею 11,6 кв.м., 13-коридор площею - 17,0 кв.м., 14-тамбур площею - 2,6 кв.м., 14а-тамбур площею-2,1 кв.м., 15-кабінет площею - 5,0 кв.м., 16-комора площею - 6,5кв.м., 17-тамбур площею - 8.7 кв.м., 18-приміщення площею - 9,0 кв.м., 18а- приміщення площею -2,0 кв.м., 19-тамбур площею -9,9 кв.м., 20-приміщення площею - 51,2 кв.м., 21-комора площею - 4,4 кв.м., 22-тамбур площею - 3,6 кв.м., 23-коридор площею - 10,5 кв.м., 24-комора площею - 11,0 кв.м.. загальною площею - 333,7 кв. м.; А1-1 - набудова, яка складається з 26-приміщення площею - 37,5 кв.м.; А2-2 - прибудова, яка складається з 25-коридор площею - 14,5 кв.м., 28-коридор площею -14,3 кв.м. загальною площею 28,8 кв. м.; А3-2 - автомийка, яка складається з 27-автомийка площею - 104,3 кв.м., 29-приміщення площею - 111,3 кв.м. загальною площею 215,6 кв.м., загальною площею 215,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення, яке складається з: А-1 - приміщення кафе (у підземному переході), загальною площею 215,6 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень із закриттям розділів за:

ОСОБА_1 , номер запису про право власності - 21272234 від 07 липня 2017 року, внесений Державним реєстратором КП «Парковка та реклама» Товстухою Ю. М.;

ОСОБА_2 номер запису про право власності 22705436 від 06 жовтня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.;

ОСОБА_3 номер запису про право власності 22707329 від 06 жовтня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є. та покласти на відповідачів судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року:

в задоволенні позову Дніпровської міської ради відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17);

за змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відповідно до частини 2 статті 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року в справі № 1522/25684/12). Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Така позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19. Таким чином, встановлення підстав для наявності/відсутності підстав для задоволення позову перебуває у взаємозв`язку із з`ясуванням волевиявлення власника щодо вибуття майна; оплатності/безоплатності набуття відповідачем майна; добросовісності/недобросовісності відповідача; наявністю/відсутністю обставин, що виключають можливість витребування майна у добросовісного набувача;

добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. (п. 6.44. постанови ВП ВС від 02.11.2021 року по справі № 925/1351/19);

позовні вимоги Дніпровської міської ради порушують права власника майна. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на цей час право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, а саме по частині кожній. Відповідно до статті 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97- ВР органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами;

конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року:

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення;

рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

доводи апеляційної скарги про те, що права Дніпровської міської ради, яка є власником земельної ділянки на якій самовільно побудоване спірне майно, підлягають захисту ляхом задоволення даного позову, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм;

при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19);

доказів того, що яким саме чином та яким діями відповідачами були порушили їх права та інтереси, міською радою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Короткий зміст судових рішень суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали від 19 листопада 2025 року про виправлення описки:

касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково;

постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року скасовано;

справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що:

належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23));

у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що належним способом захисту прав власності міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови;

постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 202/3192/17 встановлено факт самочинного будівництва об`єкта нерухомого майна, з проведенням реконструкції нежитлового приміщення (кафе) на спірній земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності;

з огляду на викладене, висновки апеляційного суду про недоведеність порушення прав позивача є помилковими, у зв`язку із чим судовий спір між сторонами у справі по суті не вирішено;

згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не досліджували, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року:

апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково;

рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року змінено, виклавши мотиви відмови у задоволенні позовних вимог в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (див. пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)). Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження;

наявність самочинно побудованих спірних об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 порушує права Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірні об`єкти нерухомості побудовані;

належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)). У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21) у подібних правовідносинах зазначено, що належним способом захисту прав власності міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови;

постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 202/3192/17 встановлено факт самочинного будівництва об`єкта нерухомого майна, з проведенням реконструкції нежитлового приміщення (кафе) на спірній земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року встановлено наступне: «з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, ТОВ «АЛВЄН» за адресою м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.1-Д на праві власності належало лише нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. (літ. А-1). Тобто приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. не самочинно побудованим. Право власності на нього було набуто раніше. Нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. було реконструйоване. Після проведеної самочинної реконструкції нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 було збільшено і має загальну площу 615,6 кв.м.»;

з постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 202/3192/17 вбачається, що нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 було самочинно реконструйоване (побудоване) за рахунок чого збільшено загальну площу на 330,4 кв.м. (615,6 кв.м. - 285,2 кв.м.). Право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 285,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 набуто на законних підставах та є непорушним. У справі, що переглядається позивач не розмежував нежитлове приміщення, загальною площею 285,2 кв.м., право власності на яке існувало раніше та приміщення, яке з`явилось після реконструкції, загальною площею на 330, 4 кв.м. (самочинно побудоване), просив припинити право власності на все нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_2

з постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 202/3192/17 вбачається, що 22 листопада 2000 року між виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та ТОВ «АЛВЕН» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 0,0446 га, 0,0266 га, 0,0003 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельних ділянок: для фактичного розміщення кафе та літнього майданчика, строк дії вказаного договору оренди земельних ділянок закінчився 21 вересня 2005 році. Матеріали цивільної справи не містять фактичних даних, коли саме (в період офіційного користування відповідною земельною ділянкою) або в інший період було зроблено реконструкцію будівлі за адресою АДРЕСА_1 , бо зазначена обставина має різні правові наслідки;

до відзиву на апеляційну скаргу додана копія договору купівлі-продажу та реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, що належать юридичним особам, з якого вбачається з право власності на приміщення кафе по проспекту Газети «Правда» (колишня назва), 1-Д (підземний перехід), загальною площею 337, 4 кв.м. зареєстроване за ТОВ «АЛВЕН» 26 липня 1999 року, тож з загальної площі 615,6 кв.м. самочинно побудованими є лише 278, 2 кв.м. (615, 6 - 337, 4). Як пояснила у судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Губа В.В., самочинно побудовані 278, 2 кв.м. є надбудовою. Тобто будівля не стала займати площу більшу, ніж в 1994 році, коли її придбати. Зазначену надбудову було зроблено в період з 07 грудня 2002 року по 21 вересня 2005 року, коли у той час ТОВ «АЛВЕН» було офіційним користувачем земельних ділянок. За таких обставин позовні вимоги не можуть бути задоволені;

суд першої інстанції помилково визначив інші мотиви та відповідні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зміни мотивів для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

30 червня 2025 року Дніпровська міська рада засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, в якій просила:

оскаржені судові рішення скасувати;

постановити нове рішення, яким позовні вимоги Дніпровської міської ради задовольнити;

судові витрати покласти на відповідача.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд, відмовляючи у позові через недоведеність порушення прав позивача, фактично не вирішив судовий спір між сторонами у справі по суті;

заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 скасоване та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено. Отже, ОСОБА_1 не набувала право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 615,6 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_3 та не мала права розпорядження ним;

самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки;

права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження. Отже, наявність самочинно побудованих спірних об`єктів нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 порушує права Дніпровської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірні об`єкти нерухомості побудовані.

21 вересня 2025 року ОСОБА_1 через Електронний суд подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Рибіною І. В., в якому просила:

касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення;

рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини порушення відповідачами прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду із позовними вимогами про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, скасування державної реєстрації та припинення права власності;

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісним набувачами майна;

ТОВ «АЛВЄН» на підставі договору купівлі-продажу від 06 січня 1995 року № 194/В від продавця Комітету комунального майна м. Дніпропетровська купило приміщення кафе за адресою АДРЕСА_4 (Реєстраційне посвідчення БТІ за реєстровим № 1491-136 від 26.07.1999 року та свідоцтво про власність № 405 від 04.12.1995 року) Також на частину кафе видано свідоцтво про право власності від 14.02.2006 року р.№ НОМЕР_1 . На підставі рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради від 21.09.2000 року № 2374 22.11.2000 року між Дніпропетровської міської радою та ТОВ «Алвєн» укладено договір оренди земельних ділянок. Які розташовані за адресою АДРЕСА_5 , зареєстровані в державному земельному кадастрі за №№ 63149007 (площею 446 кв.м), 63149008 (площею 266 кв.м.), 72368001 (площею 63 кв.м);

у постанові Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року суд законне і обґрунтоване зазначив, що «З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, ТОВ «АЛВЄН» за адресою АДРЕСА_1 на праві власності належало лише нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. (літ. А-1). Тобто приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. не самочинно побудованим. Право власності на нього було набуто раніше. Нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м. було реконструйоване. Після проведеної самочинної реконструкції нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 було збільшено і має загальну площу 615,6 кв.м. З постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 202/3192/17 вбачається, що нежитлове приміщення (кафе), загальною площею 285,2 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 було самочинно реконструйоване (побудоване) за рахунок чого збільшено загальну площу на 330, 4 кв.м. (615,6 кв.м. - 285,2 кв.м.). Право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 285,2 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 набуто на законних підставах та є непорушним. Позивач не розмежував нежитлове приміщення, загальною площею 285,2 кв.м., право власності на яке існувало раніше та приміщення, яке з`явилось після реконструкції, загальною площею на 330, 4 кв.м. (самочинно побудоване), просив припинити право власності на все нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 ;

у постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, залишеної без змін постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, у справі № 202/3192/17 вбачається, що 22 листопада 2000 року між Виконавчий комітетом Дніпропетровської міської ради та ТОВ «АЛВЕН» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 0,0446 га, 0,0266 га, 0,0003 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельних ділянок: для фактичного розміщення кафе та літнього майданчика, строк дії вказаного договору оренди земельних ділянок закінчився 21.09.2005 році. Матеріали цивільної справи не містять фактичних даних, коли саме (в період офіційного користування відповідною земельною ділянкою) або в інший період було зроблено реконструкцію будівлі за адресою АДРЕСА_1 , бо зазначена обставина має різні правові наслідки;

до відзиву на апеляційну скаргу додана копія договору купівлі-продажу та реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, що належать юридичним особам, з якого вбачається з право власності на приміщення кафе по проспекту Газети «Правда» (колишня назва), 1-Д (підземний перехід), загальною площею 337, 4 кв.м. зареєстроване за ТОВ «АЛВЕН» 26 липня 1999 року, тож з загальної площі 615,6 кв.м. самочинно побудованими є лише 278, 2 кв.м. (615, 6 - 337, 4). Як пояснила у судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Губа В.В., самочинно побудовані 278, 2 кв.м. є надбудовою. Тобто будівля не стала займати площу більшу, ніж в 1994 році, коли її придбати. В зазначену надбудову було зроблено в період з 07 грудня 2002 року по 21.09.2005 року, коли у той час ТОВ «АЛВЕН» було офіційним користувачем земельних ділянок».

22 вересня 2025 року ОСОБА_3 через Електронний суд подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Шаховим Д. А., в якому просила:

касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення;

рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

позивач зазначає вимогу про повернення земельної ділянки позивачу Дніпровській міській раді, але не зазначає ким саме з відповідачів повинно бути усунено перешкоди у користуванні належної йому земельної ділянки;

у разі задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради в частині припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень із закриттям розділів за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , законним власником об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 знов стає ТОВ «АЛВЕН», оскільки свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 04 грудня 1995 року є чинним та сторонами не оскаржувалось, та на якого й буде покладено обов`язок, як на власника майна повернути земельну ділянку, що розташовна за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлового приміщення. Тобто, у разі задоволення позовних вимог в частині повернення земельної ділянки, що розташовна за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення повністю нежитлового приміщення, будуть порушені права ТОВ «АЛВЕН» як законного набувача та власника вказаного нерухомого майна, яке на момент прийняття оскаржуваного рішення, на праві власності належало Товариству, загальною площею 285,2 кв.м. (літ. А-1). Разом з цим, позивачем Дніпровською міською радою не було залучено у якості відповідача по даній справі ТОВ «АЛВЕН»;

позивач просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення власником нерухомого майна нежитлового приміщення, та зазначає у якості відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте вказані особи вже не є власниками нерухомого майна, про що ж сам позивач і вказує у позові. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не можуть виступати належними відповідачами у даному спорі в частині позовних вимог щодо повернення земельної ділянки, що розташовна за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлового приміщення.

22 вересня 2025 року ОСОБА_2 через Електронний суд подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Губою В. В., в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Відзив мотивований тим, що:

кафе загальною площею 337, 4 кв. м нежитлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , не є новоствореним та самочинним об`єктом нерухомості;

Дніпровська міська рада у касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду у справах про знесення самочинного будівництва, які нерелевантні обставинам справи;

спірне кафе площею 285,2-337,4 кв. м було збудоване ще до 1992 року та право власності набуте на законних підставах у 1994 році шляхом укладення договору купівлі-продажу комунального майна. Надбудова загальною площею 215 кв. м була здійснена пізніше, у межах тієї ж самої земельної ділянки, яка вже перебувала у користуванні власника кафе, надбудова: не виходить за межі наданої земельної ділянки; здійснена на тій самій території, що й законно набуте кафе; не створює нового окремого об`єкта на чужій землі, а лише збільшує площу існуючого. Таким чином, у цій справі відсутня сама ознака порушення прав землевласника, без якої не можливе застосування ст. 376 ЦК України.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року:

поновлено Дніпровській міській раді строк на касаційне оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року;

відкрито касаційне провадження у справі;

31 жовтня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року зупинено касаційне провадження у справі № 202/3145/22 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24).

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2026 року:

поновлено касаційне провадження у справі № 202/3145/22;

справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 вересня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 грудня 2024 року у справі № 202/3145/22; від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22; від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18; від 19 квітня 2023 року та від 28 січня 2025 року у справі № 904/7803/21; від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18; від 02 квітня 2025 року у справі № 947/28306/21; від 20 листопада 2024 року у справі № 200/7497/19; від 23 червня 2021 року у справі № 676/62/17; від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18); від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18; від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20; від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18; від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20; від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц; від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16; від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц; від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17; від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22; від 18 квітня 2018 року (провадження № 61-11382св18); від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18; від 07 грудня 2022 року у справі № 202/3192/17; від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17; від 30 вересня 2019 року у справі № 475/164/17; від 01 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18; від 19 серпня 2020 року у справі № 806/1201/16; від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 та постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16.

Фактичні обставини

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у справі №202/3192/17:

визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 , від 18 лютого 2017 року, укладений між ТОВ «АЛВЄН» та ОСОБА_1 ;

визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 615,6 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з: А-1 приміщення кафе (у підземному переході), що складається з 1-тамбур площею 5,0 кв.м., 1а-тамбур площею 9,1 кв.м., 2-туалет площею 6,4 кв.м, 3-туалет площею 2,8 кв.м., 4-туалет площею 3,1 кв.м., 4а-підсобне приміщення площею 2,8 кв.м., 5-підсобне приміщення площею 7,8 кв.м., 6-приміщення площею 9,6 кв.м., 7-зала площею 96,7 кв.м., 8-приміщення площею 6,2 кв.м., 9-кухня площею 11,9 кв.м., 10-мийка площею 8,4 кв.м., 11-комора площею 8,8 кв.м., 12-комора площею 11,6 кв.м., 13-коридор площею 17,0 кв.м., 14-тамбур площею 2,6 кв.м., 14а-тамбур площею 2,1 кв.м., 15-кабінет площею 5,0 кв.м., 16-комора площею 6,5 кв.м., 17-тамбур площею 8,7 кв.м., 18-приміщення площею 9,0 кв.м., 18а-приміщення площею 2,0 кв.м., 19-тамбур площею 9,9 кв.м., 20-примішення площею 51,2 кв.м., 21-комора площею 4,4 кв.м., 22-тамбур площею 3,6 кв.м., 23-коридор площею 10,5 кв.м., 24-комора площею 11,0 кв.м. загальною площею 333,7 кв.м.; А1-1 надбудова, яка складається з 26-приміщення площею 37,5 кв.м.; А2-2 прибудова, яка складається з 25-коридор площею 14,5 кв.м., 28-коридор площею 14,3 кв.м., загальною площею 28,8 кв.м.; А3-2 автомийка, яка складається з 27-автомийка площею 104,3 кв.м., 29-приміщеня площею 111,3 кв.м., загальною площею 215,6кв.м.

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у справі №202/3192/17 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Парковка та реклама» Товстухою Ю. М. було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на зазначене нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:101, номер запису про право власності - 21272234 від 07 липня 2017 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року:

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради задоволено;

заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року в частині зустрічного позову скасовано;

у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АЛВЄН», третя особа - ОСОБА_4 та треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання договору дійсним та визнання права власності відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі №202/3192/17 постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року залишено без змін.

06 жовтня 2017 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є. Є., ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по частині кожній. Право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальової Є. Є., номер запису про право власності: №22705436, №22707329 від 06 жовтня 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).

Рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків тільки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду, як правомірна приватно-правова конструкція, не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства. При існуванні самочинного будівництва власник земельної ділянки може вимагати не надання права на знесення самочинного будівництва на підставі судового рішення, а, зокрема, зобов`язання порушника знести самостійно самочинне будівництво або за його рахунок, чи визнання за власником земельної ділянки на якій здійснено самочинне будівництво, права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване. При існуванні самочинного будівництва метою власника земельної ділянки є захист права власності на земельну ділянку, а не набуття на підставі рішення суду права на знесення. Тому вимога про надання права на знесення не є належним способом захисту права (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 201/2289/20 (провадження № 61-1715св23

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно (див. пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (пункти 111-113 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) зазначено, що:

«101. Статтею 331 ЦК України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї норми право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

102. Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проєкту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані статтею 376 ЦК України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.

103. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

104. Виходячи зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

105. Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.

106. Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.

107. Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.

108. Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.

109. У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.

110. Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.

111. У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.

112. У статті 90 ЗК України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

113. Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.

114. Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) вказано, що:

«136. Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке. Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

137. Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

138. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

139. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

140. У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).

141. Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача».

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).

Встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження № 61-6730св23)).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (провадження № 12-73гс24) зазначено:

«169. Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.

170. Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.

171. Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.

172. На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.

173. Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється.

174. Внаслідок укладення інвестиційного договору та договору купівлі-продажу у ТОВ «Люкс Комфі» і ТОВ «Арт 2005» не виникає право власності на нерухому річ (право на нерухому річ не виникло у ПП «Терра Віта V» як у особи, яка здійснила самочинне будівництво, і не може бути передане іншим особам), проте ТОВ «Люкс Комфі» і ТОВ «Арт 2005» набули права на об`єкт самочинного будівництва.

175. ТОВ «Арт 2005» і ТОВ «Люкс Комфі» користуються земельною ділянкою без відповідних правових підстав, їх дії є самовільним зайняттям земельної ділянки. На земельній ділянці розташовані об`єкти самочинного будівництва, які належать ТОВ «Арт 2005» і ТОВ «Люкс Комфі» та зареєстровані за ними. Це створює перешкоди для власника земельної ділянки.

176. Як уже зазначалося, обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.

177. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач).

178. Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.

179. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва.

180. З урахуванням викладеного належними відповідачами у цій справі за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва є ТОВ «Арт 2005» та ТОВ «Люкс Комфі», оскільки саме ці особи є останніми набувачами прав на об`єкт самочинного будівництва та чинять перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою».

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом Дніпровська міська рада вказувала, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Вказана земельна ділянка жодному із відповідачів у користування не надавалася, тому зазначена земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованих споруд. Дніпровська міська рада просила: (1) повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 власникові - Дніпровській міській раді, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення; (2) припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

при відмові у задоволенні позову апеляційний суд вказав, що позивач не розмежував нежитлове приміщення загальною площею 285,2 кв. м, право власності на яке існувало раніше та приміщення, яке з`явилось після реконструкції, загальною площею на 330, 4 кв. м (самочинно побудоване), просив припинити право власності на все нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 . Також матеріали справи не містять фактичних даних, коли саме (у період офіційного користування відповідною земельною ділянкою) або в інший період було зроблено реконструкцію будівлі за адресою АДРЕСА_1 , бо зазначена обставина має різні правові наслідки. Апеляційний суд також вказав, що самочинно побудовані 278,2 кв. м є надбудовою, тобто будівля не стала займати площу більшу, ніж в 1994 році, коли її придбалии. Зазначену надбудову було зроблено в період з 07 грудня 2002 року по 21 вересня 2005 року, коли у той час ТОВ «АЛВЕН» було офіційним користувачем земельних ділянок;

Дніпровська міська рада у червні 2022 року звернулась з позовом про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення, утому числі до ОСОБА_1 ;

суди встановили, що 06 жовтня 2017 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тобто по 1/2 частині кожній. Право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, номер запису про право власності: №22705436, №22707329 від 06 жовтня 2017 року;

суди не врахували, що відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач);

зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що спір щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою виник саме між Дніпровською міською радою (позивач) та ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 (останні набувачі). ОСОБА_1 не є належним відповідачем у спірних правовідносинах за позовом про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення. Тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення потрібно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;

вирішуючи позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності, суди не звернули уваги на те, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення (демонтаж, тощо) самочинно побудованого майна. Дніпровська міська рада звернулася до суду з вимогами припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності, які не є належними вимогами у цих правовідносинах. Тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду у частині позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності потрібно змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;

при зверненні із позовом Дніпровська міська рада зазначала, що земельна ділянка, на якій розташовано нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності в силу статей 80, 83 ЗК України та статей 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у справі №202/3192/17 у частині позовних вимог ОСОБА_1 скасовано. У зв`язку з цим, нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 є самочинно побудованим. Дніпровська міська рада вважала, що ОСОБА_1 не набула право власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тому не мала права розпоряджатися ним. Проте 06 жовтня 2017 року за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , по частині кожній;

апеляційний суд не перевірив, чи надавалась ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування земельна ділянка; не з`ясував чи наявні в останніх набувачів певні права (зокрема, речові) на земельну ділянку, на якій розташовані спірні об`єкти нерухомого майна;

апеляційний суд не врахував, що зі змісту частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Тому твердження апеляційного суду про те, що самочинно побудовані 278,2 кв.м. є надбудовою, тобто будівля не стала займати площу більшу, ніж в 1994 році, коли її придбали, не спростовує характер самочинного будівництва;

поза увагою апеляційного суду залишились обставини, встановлені у постанові Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 202/3192/17, в якій зазначено: «встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22 листопада 2000 року між Виконавчий комітетом Дніпропетровської міської ради та ТОВ «АЛВЕН» укладено договір оренди земельних ділянок, площею 0,0446 га, 0,0266 га, 0,0003 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням земельних ділянок: для фактичного розміщення кафе та літнього майданчика. Разом з тим, строк дії вказаного договору оренди земельних ділянок закінчився 21 вересня 2005 році. Тобто, земельну ділянку ТОВ «АЛВЄН» надано по фактичному розміщенню будівлі, а не для будівництва нових об`єктів нерухомого майна»;

апеляційний суд не врахував те, що позивач не розмежував нежитлове приміщення, загальною площею 285,2 кв. м, право власності на яке існувало раніше та приміщення, яке з`явилось після реконструкції, загальною площею на 330, 4 кв. м (самочинно побудоване), а просив припинити право власності на все нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_1 , не є підставою для відмови у задоволенні позову, та може бути підставою для його задоволення частково. Тобто апеляційний суд фактично не вирішив судовий спір між сторонами у справі по суті.

За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення. Тому постанову апеляційного суду у цій частині належить скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частини четверта статті 411 ЦПК України).

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що;

касаційну скаргу належить задовольнити частково;

рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у частині позовних вимог Дніпровської міської ради до: ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності - змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;

постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у частині позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення скасувати та передати справу у цій частині та розподілу судових витрат на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у частині позовних вимог Дніпровської міської ради до:

ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності - змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у частині позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про повернення земельної ділянки, звільнивши її від самочинних будівель і споруд, шляхом знесення нежитлового приміщення скасувати та передати справу у цій частині та розподілу судових витрат на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко