Ухвала

02 січня 2026 року

м. Київ

справа № 296/5555/23

провадження № 61-14587ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів частково недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів частково недійсними.

Позов мотивований тим, що 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», було укладено кредитний договір № 0093/08/52-EZkvW, за умовами якого ОСОБА_1 надано споживчий кредит в розмірі 100 000 дол. США.

Для забезпечення кредитного договору між тими ж сторонами того ж дня було укладено іпотечний договір, за умовами якого банку передано в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

За результатами електронного аукціону №UA-EA-2018-12-06-000090-b від 28 грудня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» в собі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги № 1283-Ф від 30 січня 2019 року, відповідно до якого право грошової вимоги по кредитному портфелю, що складається з прав вимоги за 46 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, перейшло від ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». В числі відступлених 46 кредитних договорів був і кредитний договір № 0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року, укладений між ПАТ «Банк Форум» та позивачкою.

ОСОБА_1 зазначала, що оспорюваний договір не містить розбивки суми покупки щодо кожного окремого кредитного договору. Крім того, вона не отримувала жодних письмових повідомлень або інших документів, які б засвідчували факт відступлення права вимоги за кредитним договором № 0093/08/52- EZkvW від 01 жовтня 2008 року.

Договір про відступлення права вимоги №1283-Ф від 30 січня 2019 року, відповідно до якого право грошової вимоги за 46 договорами перейшло від ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», укладено за результатами проведення відкритих торгів (аукціону) оформлених протоколом електронного аукціону, та договір не має жодної згадки про кредитний договір № 0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року.

Інформація про електронний аукціон, його результати та укладені внаслідок його проведення договори міститься у вільному доступі з опублікуванням паспорту активу на продаж, в якому зазначено, що по даній кредитній справі відсутні оригінали кредитного договору, договору іпотеки, а також договору поруки.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не надала їй доказів, що ними отримані оригінали кредитного договору № 0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року і договору іпотеки та що були передані первинні документи (оригінал кредитного та іпотечного договорів), а тому фактична передача права вимоги не відбулась, що є умовою недійсності правочину в цій частині, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із даним позовом.

ОСОБА_1 просила:

визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги №1283-Ф від 30 січня 2019 року, який укладений за результатами електронного аукціону №UA- ЕА-2018-12-06-000090-Ь від 28 грудня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» в собі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а саме в частині відступлення права вимоги по договору кредиту № 0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум»;

визнати частково недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 30 січня 2019 року, укладеного між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. та зареєстровано в реєстрі за №70, в частині відступлення права вимоги по іпотечному договору від 01 жовтня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та зареєстровано в реєстрі за № 17763.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено:

визнано частково недійсним договір про відступлення права вимоги № 1283-Ф від 30 січня 2019 року, який укладений за результатами електронного аукціону №UA- ЕА-2018-12-06-000090-Ь від 28 грудня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» в собі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а саме в частині відступлення права вимоги по договору кредиту №0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум»;

визнано частково недійсним договір про відступлення прав за договорами іпотеки від 30 січня 2019 року, укладеного між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 70, в частині відступлення права вимоги по іпотечному договору від 01 жовтня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» та зареєстровано в реєстрі за № 17763;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду інстанції мотивовано тим, що:

позивачка в цій справі довела, що відповідач не надав доказів отримання оригіналів кредитного та іпотечного договорів, що підтверджує відсутність фактичної передачі права вимоги від ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Посилання відповідачів на те, що документи зберігалися у судових матеріалах іншої цивільної справи №296/6707/15-ц та були повернуті ТОВ «ФК «Амбрелла», не спростовує їх обов`язку передати їх новому кредитору. Отже, відсутність документального підтвердження передачі оригіналів свідчить про невиконання суттєвої умови правочину та розцінюється судом як порушення процедури;

відповідно до статей 203, 215 ЦК України правочин має бути чітко визначеним. Договір відступлення права вимоги № 1283-Ф від 30 січня 2019 року укладений щодо пулу з 46 кредитних договорів без визначення вартості кожного окремого кредиту, зокрема кредитного договору позивача. Така невизначеність не дозволяє встановити конкретний обсяг зобов`язань позивача, що порушує принцип правової визначеності та ставить під сумнів чинність угоди в оскаржуваній частині;

зміст договорів про відступлення права вимоги в частині переходу прав за кредитним та іпотечним договором позивача суперечать вимогам цивільного законодавства щодо визначеності правочину, що є підставою для його часткової недійсності відповідно до статті 215 ЦК України.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційні скарги ТОВ «Він Фінанс» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2025 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

вирішуючи спір із подібними до даної справи обставинами, Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги;

сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивачки безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивачка не позбавлена права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у неї доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору;

у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту;

у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси; відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин;

суд зауважив, що виходячи із змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 можна дійти висновку про те, що звернення з позовом про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги є неналежним та неефективним способом захисту прав, що є самостійною підставою для відмови у позові;

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31);

задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові;

у тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18);

належних та допустимих доказів та обґрунтувань того, що під час переходу від ПАТ «Банк Форум» до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за кредитним договором, матеріали справи не містять;

позивачкою взагалі не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними спірних договорів залежить подальша можливість законної реалізації позивачем обов`язку щодо погашення заборгованості за кредитним договором;

при відступленні прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні кредитодавця. Відповідна заміна відбувається і в іпотечному договорі - новий кредитодавець стає іпотекодержателем;

під час укладення оспорюваних договорів відповідачами не було порушено прав та обов`язків позивачки у цій справі, а сама позивачка не довела суду, яким саме чином визнання частково недійсними договорів відступлення права вимоги захистить її права з огляду на наявність судового рішення про стягнення із неї заборгованості на користь відповідача. Тобто судовим рішенням встановлено порушення зобов`язання позивачки за кредитним договором та право ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на стягнення вказаної заборгованості;

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не вказує, яким чином визнання частково недійсними спірних торгів захистить її права, з огляду на те, що остання не довела порушення своїх прав, а у зобов`язаннях був змінений лише кредитор без зміни обсягу прав та обов`язків сторін в існуючому зобов`язанні.

ОСОБА_1 19 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Також підставою касаційного оскарження вказано частину третю статті 411 ЦПК України порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 вказує, що суд апеляційної інстанції приймав оскаржуване рішення, враховуючи гіпотетичну наявність судового рішення про стягнення боргу з позивачки, взявши до уваги в якості доказів усні пояснення представника ТОВ «Він Фінанс», тобто суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Разом з тим, указані підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі належним чином не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, не вказано обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо певних норм для правильного вирішення справи.

Окрім цього, особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень, зокрема, відсутнє відповідне обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів).

ОСОБА_1 не обґрунтовує в уточненій касаційній скарзі, на підставі яких саме недопустимих доказів суд встановив обставини (та які саме), що мають суттєве значення, та чому ці докази є недопустимими. Сама по собі вказівка на те, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат