Єдиний унікальний номер судової справи: 476/879/24
Номер провадження: 22-ц/812/415/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Руснакової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах

адвокатом Руснаковою Тетяною Анатоліївною

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Чернякової Н.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 в інтересах якого діяла адвокат Руснакова Т.А. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позов обґрунтовано тим, що 14 січня 2023 року між позивачем та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. У період шлюбу 26 жовтня 2023 року позивачем на підставі нотаріального посвідченого договору дарування №1180 відповідачці подаровано квартиру АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване на її ім`я.

Позивач зазначає, що подарував квартиру дружині, коли перебував у шлюбі та мав намір продовжувати спільне життя у цій квартирі разом з нею. На теперішній час відповідачка має намір розлучитися з ним. Іншого житла, окрім подарованої відповідачці квартири, позивач не має. Він є військовослужбовцем та учасником бойових дій.

Посилаючись на викладене та положення статей 229-233 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 жовтня 2023 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Волошиним В.В. зареєстрованого в реєстрі №1180.

20 листопада 2024 року представник відповідачки - адвокат Марку А.І. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. У відзиві адвокат зазначала про те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильне його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, а також те, що помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вважає, що оскаржуваний договір не може вважатися недійсним з підстав зазначених у позові. Також відсутні факти обману чи умислу у діях відповідачки під час укладання договору дарування, і доказів на їх підтверддення не надано.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач мав намір на укладення саме договору дарування на користь своєї дружини ОСОБА_2 , а не іншого правочину, про що достеменно свідчить зміст укладеного правочину. Також під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що під час укладення оспорюваного договору дарування позивач не був ознайомлений з договором, умовами правочину та не розумів його значення та наслідків.

Крім того, позивачем не доведено, що укладення спірного правочину суперечило його внутрішньому волевиявленню, а сам по собі намір відповідачки розлучитися з позивачем не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості однієї сторони з другою стороною. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири, він помилявся стосовно правової природи укладеного ним правочину.

Також позивачем не наведено обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він не усвідомлював істотні умови і правові наслідки його укладення.

При цьому, зміна свого рішення дарувальником або зміна ставлення до його наслідків після укладення правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Руснакова Т.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначала про те, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивачем доведено наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є той факт, що позивач подарував квартиру коли перебував у шлюбі з відповідачкою та мав намір продовжувати спільне життя у цій квартирі разом зі ОСОБА_2 , а також наявність спірного житла для нього як єдиного.

На теперішній час відповідачка має намір розлучитися з позивачем, що підтверджується копією ухвали Новоодеського районного суду Миколаївської області від 01 травня 2024 року про відкриття провадження у справі за позовом відповідачки до позивача про розірвання шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Марку О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Адвокат Марку О.В. звертає увагу на те, що позивач посилався лише на такі обставини, як наявність у нього спірного житла як єдиного, перебування із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі на час укладання договору дарування квартири, не можуть бути самостійними підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Конфлікт позивача з колишньою дружиною не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення ним оспорюваного правочину.

У судове засідання ОСОБА_2 та її представник - адвокат Марку О.В. не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили. Колегія вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_1 - адвоката Руснакову Т.А., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 січня 2023 року Єланецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб, актовий запис №3.

26 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованою) було укладено договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Волошиним В.В., зареєстрований за № 1180, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність відповідачці квартиру АДРЕСА_1 (а.с.156-159).

За змістом пункту 4.9 вказаного договору, сторони повідомляють про те, що їм нотаріусом роз`яснено правові наслідки договору дарування, а саме їм відомо проте, що договір квартири є безоплатним та обдарована в результаті прийняття в дар квартири не зобов`язана нести по відношенню до дарувальника ніяких матеріальних та інших обов`язків

Виходячи зі змісту пункту 4.25 договору дарування квартири від 26 жовтня 2023 року нотаріусом до вчинення правочину встановлене однакове розуміння сторонами значення умов цього правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Кожна із сторін однаково розуміє значення, умови цього правочину та його правові наслідки, питання, які б залишилися нез`ясованими і незрозумілими для сторін, немає, про що свідчать особисті підписи сторін на цьому правочині.

На підставі договору дарування від 26 жовтня 2023 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано 26 жовтня 2023 року за ОСОБА_2 (а.с.5-6).

Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилається на те, що вказаний договір дарування ним було укладено внаслідок помилки щодо фактичних обставин правочину.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Саме істотна помилка призводить до укладення правочину, за її відсутності правочин не був би укладений. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. До обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, не відноситься мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 вказав: «Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування».

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22 (провадження № 61-11124св23), від 05 листопада 2025 року у справі № 638/9300/19 (провадження № 61-6052св25).

Посилання позивача на обставини, як наявність у нього спірного житла як єдиного та перебування із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі на час укладення договору дарування квартири не є самодостатніми підставами для визнання договору дарування недійсним. Таких висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 15 березня 2023 року справа №288/1366/21.

Також наявність конфлікту дарувальника ОСОБА_1 з обдарованою ОСОБА_2 після укладення оспорюваного правочину не може свідчити про наявність помилки під час укладення позивачем договору дарування (див. постанову Верховного Суду від 25 квітня 2024 року справа № 336/6427/20).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судами встановлено, що договір дарування було укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, мали необхідну дієздатність, а їхнє волевиявлення було вільним, що було офіційно встановлено та зафіксовано нотаріусом у момент вчинення правочину. Позивач особисто підписав договір, чим підтвердив, що на момент укладення договору він розумів безоплатність договору, його воля повністю відповідала змісту договору саме як безоплатного дарування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, мотивовано виходив з того, що позивач не довів наявності підстав, передбачених частиною першою статті 229 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину, вчиненого під впливом помилки, а відтак дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Руснаковою Тетяною Анатоліївною залишити без задоволення.

Рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст складено 26 лютого 2026 року.