Справа 206/7456/25
Провадження 2-о/206/36/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м.Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Малихіної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Тимченко Ю.А.,

розглянувши в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою органу опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, заінтересована особа: управління служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про припинення опіки встановленої над малолітньою дитиною,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернувся до суду із заявою про припинення опіки над малолітньою дитиною. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в лікарні Аль-Бараха-Дубай Об`єднані Арабські Емірати, його народження зареєстровано Міністерством охорони здров`я та профілактики Арабських Еміратів. Відповідно до рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06.06.2023 року батьки дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянка Філіпін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позбавлені батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначеним рішенням суду встановлено опіку над малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та призначено опікуном бабу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 09.09.2025 року за результатами чергового виїзду за місцем можливого перебування опікуна з дитиною працівниками Управління здійснено чергову спробу встановити контакт із мешканцями квартири. Після довготривалого очікування вдалося спілкуватися із сусідами, зі слів яких стало відомо про смерть опікуна ОСОБА_6 . Інформацією про місце перебування ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 сусіди не володіють, хочі є припущення, що дитина залишилася з батьком в місті Дубай, ОАР. Відтак припинення опіки над малолітнім ОСОБА_5 , у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , можливе лише на підставі рішення суду.

Ухвалою суду від 30.12.2025 року відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності в якій просила задовольнити вимоги заяви.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома.

Вивчивши матеріали справи судом було встановлено таке.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в лікарні Аль-Бараха-Дубай Об`єднані Арабські Емірати, його народження зареєстровано Міністерством охорони здров`я та профілактики Арабських Еміратів, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.

Відповідно до рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06.06.2023 року батьки дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та громадянка Філіпін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позбавлені батьківських прав відносно дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зазначеним рішенням суду встановлено опіку над малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та призначено опікуном бабу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 23.09.2025 року ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Малолітній ОСОБА_8 , наразі проживає разом з батьком ОСОБА_2 за кордоном. Останнім вчиняються дії щодо поновлення батьківських прав.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Згідно з вимогами пунктів п. 1, 2, 3 частини 1статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК Українивстановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Судом встановлено, що опікун малолітнього ОСОБА_9 померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, у разі смерті опікуна, піклувальника опіка припиняється.

Указаною вище нормою права врегульовано питання звільнення судом піклувальника або опікуна від повноважень.

Крім того, у частині п`ятій Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 № 34/166/131/88, надано чітке розмежування правового механізму звільнення опікунів (піклувальників) від їх обов`язків та підстави і умови припинення опіки (піклування). Так, зокрема, визначено, що опіка припиняється унаслідок смерті опікуна.

Таким чином, у випадку смерті призначеного судовим рішенням опікуна не може відбуватися припинення його повноважень, оскільки зазначене питання врегульовано чинним законодавством, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 315-319 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні вимог за заявою органу опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, заінтересована особа: управління служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про припинення опіки встановленої над малолітньою дитиною відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В.Малихіна