Номер провадження: 22-ц/813/1122/26
Справа № 519/1496/25
Головуючий у першій інстанції Москаленко І.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Вадовської Л.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Профспілки працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання неправомірними та скасування пунктів наказу та зобов`язання здійснити нарахування та виплату премії, на рішення Південного міського суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Москаленко І.О. 02 вересня 2025 року у м. Південне Одеської області,-

встановила:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з вимогою про визнання неправомірними та скасування пунктів наказу та зобов`язання здійснити нарахування та виплату премії.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 не згодна із п. 1.1.1 та п. 1.2.1 Наказу №183 від 30.05.2025 року, яким її виключено зі списку працівників, які підлягають преміюванню за квітень 2025 року. Вважала наказ в цій частині неправомірним, таким, що не відповідає умовам Колективного договору, порушує справедливий підхід до заохочення працівників у вигляді премії, та порушує трудові права позивачки.

Рішенням Південного міського суду Одеської області від 02.09.2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано неправомірним п. 1.1.1 та п. 1.2.1 наказу начальника Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 183 від 30.05.2025 року в частині виключення ОСОБА_1 з переліку штатних працівників філії, щодо яких здійснювалося нарахування премії за квітень 2025 року.

Зобов`язано Державне Підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» здійснити нарахування та виплату премії за квітень 2025 року прес-секретарю ОСОБА_1 у розмірі 25% посадового окладу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно п. 1.2 Положення про преміювання працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», таке Положення поширюється на всіх штатних працівників структурних підрозділів, служб, відділів, господарств філії та штатних працівників Профспілки. Отже, вищезазначеним Положенням чітко визначено, що його дія поширюється саме на працівників структурних підрозділів, служб та відділів, господарств філії. У той же час, як вбачається з організаційної структури Адміністрації, затвердженої наказом від 30.04.2025 року № 51/27, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, посада «прес-секретар» не входить до складу структурних підрозділів, служб, відділів або господарств філії, а є індивідуально визначеною штатною одиницею, що діє на підставі своєї посадової інструкції. У зв`язку із викладеним, твердження позивача, що на момент винесення наказу від 30.05.2025 року № 183, на неї поширювалась дія зазначеного Положення, є необґрунтованими, що не було прийнято до уваги судом. Видаючи наказ від 30.05.2025 року № 183, Адміністрація діяла виключно у відповідності до Колективного договору та в межах його умов, з огляду на що підстави для задоволенні позовних вимог відсутні.

Сторони про розгляд справи на 27.01.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.27.01.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника Державне Підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 30.03.2017 року є працівником Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації морського порту Південний) на підставі укладеного безстрокового трудового договору, обіймає посаду прес-секретаря (головні фахівці Управління), що підтверджено виписками з наказів від 30.03.2017 року № 203-ос, від 09.10.2017 року № 755-ос та від 09.01.2018 року № 16-ос (з урахуванням зміни прізвища Позивачки) .

30.05.2025 року начальником Адміністрації виданий наказ №183 по філії «Про преміювання працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації МП Південний) за квітень 2025 року» (надалі Наказ), яким передбачено нарахування премії за квітень 2025 року штатним працівникам філії у розмірі 25% відповідно до показників преміювання, згідно з Додатком, крім:

1.1.1 начальника філії; заступників начальника філії; головних фахівців, які за штатним розписом філії не входять до структурних підрозділів, служб, відділів.

Пунктом 1.2 Наказу передбачено здійснення преміювання штатних працівників філії відповідно до вимог Положення про преміювання працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації МП Південний) (додаток № 5 до Колективного договору Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації МП Південний), крім:

1.2.1 начальника філії; заступників начальника філії; головних фахівців, які за штатним розписом філії не входять до структурних підрозділів, служб, відділів.

Також матеріалами справи встановлено, що у Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» діє Колективний договір (надалі - Колективний договір), який є нормативно-правовим актом, що регулює виробничі, трудові та соціально-економічні відносини між Адміністрацією і працівниками Філії на основі взаємного узгодження інтересів сторін (п. 1.1, п. 1.12 Колективного договору).

Пунктом 1.11 Колективного договору передбачено, що норми і положення цього Колективного договору поширюється рівною мірою на всіх штатних працівників Філії (у тому числі на начальника Філії та на працівників, які працюють за сумісництвом).

Пункт 3.8 Колективного договору зобов`язує Адміністрацію матеріально стимулювати працівників філії та штатних працівників Профспілки за результати господарської діяльності Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» відповідно до Положення про преміювання працівників ПФ ДП «АМПУ» (адміністрації МП Південний) (додаток № 5 до Колективного договору) в межах доведених показників витрат на оплату праці фінансового плану філії на поточний рік із поквартальною розбивкою.

Пунктом 1.1 Положення про преміювання працівників ПФ ДП «АМПУ» (адміністрації МП Південний), що є додатком № 5 до Колективного договору (надалі - Положення) визначено, що це Положення розроблено відповідно до Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», діючого Положення Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» і вводиться з метою підвищення матеріальної зацікавленості працівників Філії.

Пункт 1.2 Положення визначає єдине виключення, на кого дія даного Положення не поширюється - капітана морського порту «Південний» (адміністрації морського порту «Південний»). Інші виключення щодо дії Положення за колом осіб - відсутні.

Пункт 2.3.4 Положення прямо визначає, що премія працівникам Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» нараховується за фактично відпрацьований час у розрахунковому періоді.

Пунктом 2.3.5 Положення визначено, що премія нараховується, зокрема, керівникам, фахівцям і службовцям - на посадові оклади (з урахуванням фактично відпрацьованого часу).

Пунктом 2.3.7 Положення передбачено, що сума премії визначається у встановлених відсотках за виконання показників преміювання в цілому по філії до фонду заробітної плати, який передбачений підпунктами 2.3.5, 2.3.6 цього Положення.

Відповідачем ОСОБА_1 було нараховано та виплачено премію за березень 2025 року згідно наказу №160 від 28.04.2025 року, та за лютий 2025 року згідно наказу №119 від 26.03.2025 року.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 3, ст. 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 ч. 2 КЗпП України).

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою; мають право на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством, що слідує зі ст. 2 ч.2 КЗпП України.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює трудове законодавства, що слідує з ст. 3 ч.1 КЗпП України.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Відповідно до ст. 10, ст. 11 ч. 1 КЗпП України на підприємстві, в установі, організації а також з фізичною особою, яка використовує найману працю, укладається колективний договір на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників (ст. 18 КЗпП України).

Трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ними органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 2, 3 ст. 97 КЗпП України встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Структура заробітної плати включає основну заробітну плату, додаткову заробітну плату та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (ст. 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (абз. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до правового висновку, викладеного у змісті постанови Верховного Суду від 14.12.2020 року у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18): доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника. У приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися або «вражати» різноманітні договори, не є винятком й колективні договори. При цьому для трудового законодавства є характерним, з урахуванням того, що імперативні норми гарантують не тільки мінімальні соціально-трудові стандарти, але і визначають підстави нікчемності договорів (їх умов) у сфері праці.

В ч. 2 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачений спеціальний випадок нікчемності умови колективного договору у разі, коли відповідна умова погіршує порівняно з чинним законодавством становище працівника. В трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого колективного договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що положення колективного договору не погіршують, порівняно з чинним законодавством, становище працівників. У випадку, якщо колективним договором передбачена виплата, яка за своєю сутністю та підставою нарахування є доплатою за певні умови та характер праці (зокрема - за години викладацької роботи, виконані понад встановлене річне навантаження), і яка передбачена нормами позитивного права, то неправильна назва такої виплати «премією» нічого не змінює у її правовому режимі, вона все одно підлягає виплаті в обов`язковому порядку за наявності законних підстав для її здійснення.

З урахуванням зазначеного, премія - це додаткова заробітна плата понад установлені норми, за трудові успіхи, винахідливість і за особливі умови праці, є додатковою заробітною платою, проте не є обов`язковою складовою заробітної плати працівника та виплачується відповідно до наказів про преміювання з урахуванням результатів роботи кожного працівника відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів на оплату праці (постанова Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 643/12579/17 (провадження № 61-15713св19)).

У постанові від 24.03.2021 року у справі № 127/20211/19 (провадження № 61-3187св20) Верховний Суд зазначав, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо правової природи премії як складової заробітної плати у спірних правовідносинах та зазначав наступне: «Верховний Суд урахував, що за нормами трудового права премії виплачуються працівникові як заохочувальна, а також як обов`язкова складова частини заробітної плати (виробнича премія). Питання преміювання практично не входить до сфери державного регулювання оплати праці, постаючи як предмет локальної (положення про преміювання, інші локальні акти) та договірної (колективні договори та угоди, конкретні трудові договори) регламентації. Будучи складовими структури заробітної плати, заохочувальні та виробничі премії відрізняються за підставами нарахування й виплати. У тому разі, якщо премія виплачується як заохочення за плідну працю або інші досягнення працівника в роботі, тоді її нарахування і виплата повністю залежить від оцінки праці та волі роботодавця. Заохочувальна виплата у виді премії може застосовуватися роботодавцем до працівника, а може і не застосовуватися, і тому за своєю правовою природою заохочувальна премія не є гарантованою для працівника і може йому не нараховуватися роботодавцем. У тому ж випадку, якщо премія є фактично додатковою заробітною платою, тобто складовою оплати праці, розмір якої визначається роботодавцем на підставі певних критеріїв, визначених законом або трудовим договором (контрактом), тоді виплата такої премії не залежить виключно від волі роботодавця, оскільки він є пов`язаним умовами трудового договору або нормативно-правовим актом, який регулює питання оплати праці працівника на підприємстві (в організації). Для надання правової визначеності і прогнозованості дій учасників трудових відносин умови нарахування і виплати виробничої премії визначаються заздалегідь. Тобто під час укладення трудового договору (контракту) працівник і роботодавець досягають угоди про умови отримання виробничої премії за встановленими показниками преміювання. Досягнення угоди між працівником і роботодавцем щодо показників виплати виробничої премії свідчить про те, що останній взяв на себе зобов`язання нарахувати і виплатити таку премію працівникові, якщо той виконає виробничі завдання і функції відповідно до умов трудового договору (контракту). Принциповим у питанні виплати виробничої премії є її розмір, який прямо залежить від конкретних результатів праці працівника, які оцінюються відповідно до раніше визначених показників преміювання. Премія, яка відповідно до умов трудового договору (контракту) пов`язана з виконанням виробничих завдань і функцій працівника та має заздалегідь обумовлені працівником і роботодавцем критерії (показники) преміювання, є обов`язковою виплатою, розмір якої залежить від конкретних результатів роботи працівника. Водночас премії, передбачені контрактом, про які йдеться у спірних правовідносинах, як і інші премії, передбачені системою оплати праці, не нараховуються і не виплачуються автоматично, їх виплата залежить від результатів праці працівника, а саме досягнення умов і показників преміювання, визначених у положенні про преміювання, про що зазначалося вище. Рішення про виплату премії приймає роботодавець на підставі виконаних працівником умов і досягнутих показників преміювання. При встановленні досягнутих результатів праці (умов і показників преміювання), які для членів виконавчого органу передбачені Картою оцінки результатів членів правління) виплата премій роботодавцем є обов`язковою. Своєю чергою, в разі недосягнення встановлених показників преміювання, ці премії не виплачуються або зменшуються в розмірі (за наявності підстав), і це не може розглядатися як порушення роботодавцем умов контракту з членом виконавчого органу акціонерного товариства.

У постанові Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 760/1125/20-ц суд касаційної інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у постанові від 27.01.2021 року у справі № 464/1369/18 (провадження № 61- 15457св19) щодо дискреційних повноважень роботодавця з виплати працівникові премій як обов`язкових складових заробітної плати та способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах.

Верховний Суд у постанові від 05.07.2023 року у справі № 306/2066/21 зазначив, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Як вбачається з матеріалів справи, п. 2.3.5 Положення про преміювання працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації МП Південний), що премія нараховується, зокрема, керівникам, фахівцям і службовцям - на посадові оклади (з урахуванням фактично відпрацьованого часу). При цьому, Пунктом 2.3.7 Положення передбачено, що сума премії визначається у встановлених відсотках за виконання показників преміювання в цілому по філії до фонду заробітної плати, який передбачений підпунктами 2.3.5, 2.3.6 цього Положення.

Таким чином, з аналізу положень Положення, Колективного договору та норм законодавства, що регулює оплату праці, можна дійти висновку, що премії за підсумками роботи підприємства є саме додатковою заробітною платою, яка не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати.

Відтак, відповідно до Положення та Договору, а також зі змісту Наказів про преміювання за лютий-травень 2025 року вбачається, що виплата працівникам премій за результатами роботи з урахуванням фінансових можливостей підприємства, відображенням яких є фінансовий план підприємства, на підставі відповідного наказу по підприємству за сумлінне і якісне виконання поставлених перед ним завдань, забезпечення належного рівня виконавчої та трудової дисципліни та особистого внеску у загальні результати діяльності підприємства.

Виплата премій є додатковою заробітною платою та, відповідно, заохочувальною виплатою, які здійснюються з урахуванням фінансових можливостей підприємства, його фінансово-економічних показників господарської діяльності та розміру отриманого доходу у співвідношенні із витратами.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що прийняття рішення про нарахування премій згідно умов як Положення про преміювання працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації МП Південний), так і Колективного договору відноситься саме до повноважень директора підприємства, а нарахування та виплата премій та винагород є правом, а не обов`язком роботодавця.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про: визнання неправомірним п. 1.1.1 та п. 1.2.1 наказу начальника Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 183 від 30.05.2025 року в частині виключення ОСОБА_1 з переліку штатних працівників філії, щодо яких здійснювалося нарахування премії за квітень 2025 року; зобов`язання Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії ДП «Адміністрація морських портів України» здійснити нарахування та виплату премії за квітень 2025 року прес-секретарю ОСОБА_1 у розмірі 25% посадового окладу - задоволенню не підлягають у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, доходить висновку про скасування рішення Південного міського суду Одеської області від 02.09.2025 року із одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

У зв`язку із викладеним, з ОСОБА_1 на користь ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії ДП «Адміністрація морських портів України» підлягає стягненню сплачений апелянтом за подачу апеляційної скарги судовий збір в сумі 1816,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - задовольнити частково.

Рішення Південного міського суду Одеської області від 02 вересня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Профспілки працівників Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання неправомірними та скасування пунктів наказу та зобов`язання здійснити нарахування та виплату премії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного Підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Південної філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» () судові витрати в сумі 1816,80 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська