Справа №718/42/24
Провадження №2/504/558/26
Доброславський районний суд Одеської області
20.02.2026с-ще Доброслав
Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря Ориник М.В.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, цивільну справу за позовом пані ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування завданих збитків, -
Позов мотивований тим, що військовослужбовці ЗСУ ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , орендуючи у позивачки, особи похилого віку, квартиру, не оплатили грошові кошти за оренду квартири, та завдали збитків майну позивачки.
Зокрема, заявниця вказала, що у січні 2023 року в її квартирі проживав контрактник ЗСУ ОСОБА_2 .
З лютого 2023 року у її квартирі оселився ОСОБА_3 , який жив лютий, березень та квітень 2023 року.
Заявниця стверджує, що за ті чотири місяці, за які ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користувались її квартирою вони зробили з її квартири мусорну свалку, забили каналізацію, пописали маркером вікна та двері, стіни, розібрали двигун з холодильника та продали його, не стало у квартирі газового балону, пропав журнальний столик та ще один холодильник поменше.
В червні 2023 року ОСОБА_3 жив у квартирі заявниці разом із ОСОБА_5 .
ОСОБА_5 обіцяла ОСОБА_1 що вона зробить в квартирі ремонт, все полагодить та приведе до ладу.
Заявниця стверджує, що її кума ОСОБА_6 надала ОСОБА_4 два паласи, які належать ОСОБА_1 , розміром 3,5Х3 метри. Та два килими, коричньового та червоного кольорів, пачку прального порошку.
10.06.2023 року заявниця відправила на картку ОСОБА_4 500 грн., бо остання вказала ОСОБА_1 , що без грошей нічого робити не буде.
ОСОБА_1 стверджує, що пізніше вона неодноразово зверталась до ОСОБА_4 з вимогою повернути їй належні їй два килими та два паласи, електроплитку, яку остання за твердженням заявниці викрала з її квартири, покривала, штори, посуд.
Заявниця стверджує, що ОСОБА_4 шантажувала її, та вказувала, щоб ОСОБА_1 вислала їй гроші, бо казала, що обідрала шпалери в кімнаті, побілила стіни, та поклеїла нові обої, однак це все виявилось брехнею.
В останнє, 15.07.2023 року ОСОБА_3 пообіцяв ОСОБА_1 віддати борг за квартиру, але одразу його телефон перестав відповідати.
Пізніше ОСОБА_1 писала командиру ВЧ НОМЕР_1 , але на її звернення не відповіли.
Заявниця нарахувала таки борги:
ОСОБА_3 виплатив з цієї суми боргу двома переказами 5500 грн.
Тому заявниця просить суд стягнути вказану суму з відповідачів.
Заявниця подала письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність, просила позовну заяву задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду справи по суті.
Суд позбавлений можливості встановити достовірний статус відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як військовослужбовців ЗСУ, оскільки на ухвалу суду від 10.07.2025 року МОУ так і не надало відповідної інформації.
Останні відомості щодо пана ОСОБА_3 як військовослужбовця ЗСУ надані командиром ВЧ НОМЕР_1 о грудні 2024 року, та повідомлено, що ОСОБА_3 здав посаду та вибув до нового місця служби.
Інша інформація у справі відсутня.
Тому, суд не знайшов правових підстав для зупинення провадження у справі через перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у складі ЗСУ.
Суд позбавлений можливості сповістити відповідачів про дату час та місце розгляду справи по суті іншим чином.
Встановлені судом фактичні обставини справи:
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено усний договір найму житла, - житлової квартири АДРЕСА_1 .
Плата становила 2500 грн. на місяць.
ОСОБА_3 оплатив двома платежами 5500,00 грн.
Не сплачений ОСОБА_3 борг становить 7000,00 грн.
ОСОБА_3 переказавши на користь ОСОБА_1 плату в сумі 5500,00 грн. акцептував умови договору найму житла.
Проживання у червні 2023 року у цій квартирі ОСОБА_4 поглинається сумою плати паном ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що ОСОБА_2 фактично припинив користуватись квартирою у лютому 2023 року.
Всі події, які описані у позові пані ОСОБА_7 фактично відбувались за період користування квартирою паном ОСОБА_3 та пані ОСОБА_4 .
За цей час вказані особи завдали ОСОБА_1 шкоди, а саме:
Крім того, не повернуті два килими та два паласи, що оцінено позивачкою в сумі 6000,00 грн., покривала, штори, посуд 2000,00 грн., електроплитка 1000,00 грн., прибирання 500,00 грн., всього на суму 9500 грн.
Моральну шкоду заявниця пов`язала із заподіянням відповідачами шкоди її майну як нерухомому так і рухомому, те що вона, пенсіонерка, має інвалідність, має важкі захворювання, отримала стрес, душевний не спокій, не очікувала від військовослужбовців ЗСУ такого.
Релевантні джерела права та висновки суду першої інстанції:
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 червня 2023 року у cправі № 910/5361/22 вказано, що «суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (такий висновок викладено в пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17)».
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) та від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) викладено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
У відповідності до статей 15, 16 ЦК України судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване цивільне право особи чи інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За положеннями статей 626-628 ЦК України (тут та надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).
За загальними приписами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17(провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У цій справі, що суд встановив дійсну правову природу відносин сторін та факт укладення ними усного договору найму квартири, оскільки позивач як наймодавець зі своєї сторони, визнав факт домовленості про вселення та проживання відповідачів ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) у спірній квартирі на підставі договору найму, а відповідачі користувались цією квартирою, та ОСОБА_3 навіть двічі оплатив суму боргу за користування квартирою.

У такому випадку недодержання письмової форми договору найму не має наслідком його недійсність з огляду на те, що факт існування домовленості між сторонами договору не оспорюється учасниками справи.

Протилежного матеріали справи не містять.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі N 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі N 519/2-5034/11).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі N 390/34/17 (провадження N 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі N 337/474/14-ц (провадження N 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі N 463/13099/21 (провадження N 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі N 357/13500/18 (провадження N 61-3809св24)).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (частина перша статті 759 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Предметом договору найму можуть бути майнові права (частина друга статті 760 ЦК України).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 762 ЦК України).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 762 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Касаційний суд вже звертав увагу, що за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України). Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі N 529/201/20 (провадження N 61-3820св21)).

Тому суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 акцептував умови договору найму квартири, частково оплатив заборгованість в сумі 5500,00 грн., тому суд вважає, що сума плати на місяць 2500,00 грн. не спростована, і тому слід стягнути з ОСОБА_3 за користування квартирою залишок боргу в сумі 7000,00 грн.

Щодо завданих збитків:

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не спростували розрахунку ОСОБА_1 завданої їй шкоди, тому з ОСОБА_3 слід стягнути:

За чистку каналізації- 1000,00 грн., за електронагривач води на кухні -2000.00 грн., журнальний стіл 2500,00 грн., холодильник малий- 1000,00 грн., холодильник великий -20000,00 грн., люстра в кімнаті (розбита) 2000,00 грн., шпалери- 1800,00 грн., клей для шпалер 200,00 грн., робота 1000,00 грн., пральна машина «Рига» -1000,00 грн., квартплата 257,00 грн. за 5 місяців 1285,00 грн., водопостачання та водовідведення в сумі 165,00 грн., електроенергія 3855, грн., а всього збитків 31500 грн.+19305 грн.- 5500.00 грн.=45305,00 грн.

З ОСОБА_4 слід стягнути за два килими та два паласи 6000,00 грн., покривала, штори, посуд 2000,00 грн., електроплитка 1000,00 грн., прибирання 500,00 грн., всього на суму 9500 грн.

Моральна шкода:

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, поміркованості і справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, що наступили для позивачки, яка зазнала душевних страждань унаслідок знищення належного їй майна.

Суд враховує, що протиправна поведінка відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 призвела до втрати ОСОБА_1 нормальних життєвих зв`язків і потребувало від неї додаткових зусиль для захисту її порушених прав, що завдало моральної шкоди та значних душевних страждань.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Факт спричинення позивачці моральної шкоди, на переконання суду, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи в судовому порядку.

Суд, з урахуванням тривалості страждань позивача, їх характеру, об`єму зусиль відновлення втрат немайнового характеру, вважає, що розмір суми на відшкодування моральної шкоди позивачем істотно завищений, тому справедливою, виваженою та помірною буде сатисфакція в сумі 5000,00 грн., яку слід стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно.

Решта сума моральної шкоди надмірна.

Щодо судового збору.

Заявниця судовий збір не платила оскільки звільнена законом від його сплати.

Первинна ціна позову становила 95305,00 грн.+12500 грн., 107805,00 грн.

Задоволена частина позову становить 7000,00 грн.+ 45305,00 грн.+9500,00 грн.+ 61805,00 грн. +5000,00 грн. (моральна шкода)= 66805,00 грн., що становить 61,96 %.

Судовий збір становить 1211,20 грн.

З відповідача ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 615,65 грн., а з ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 134,80 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 211, 258, 259, 264, 265, 268. 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги пані ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відшкодування завданих збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП та дата народження у справі відсутні) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 7000,00 грн. заборгованості за договором найму житла, за чистку каналізації- 1000,00 грн., за електронагривач води на кухні -2000.00 грн., журнальний стіл 2500,00 грн., холодильник малий- 1000,00 грн., холодильник великий -20000,00 грн., люстра в кімнаті (розбита) 2000,00 грн., шпалери- 1800,00 грн., клей для шпалер 200,00 грн., робота 1000,00 грн., пральна машина «Рига» -1000,00 грн., квартплата 257,00 грн. за 5 місяців 1285,00 грн., водопостачання та водовідведення в сумі 165,00 грн., електроенергія 3855, грн., а всього 52305,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 ((РНОКПП та дата народження у справі відсутні) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 9500 грн. завданої майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно 5000,00 грн. моральної шкоди.

В решті вимог позову, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 615,65 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 134,80 грн.

Решту судового збору віднести на рахунок держави.

Учасники справи можуть ознайомитись з судовим рішенням на офіційному веб-порталі Єдиного державного реєстру судових рішень. Веб-адреса сторінки: http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту його отримання в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.

Суддя В. К. Барвенко