ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1913/26 Справа № 212/7460/23 Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/7460/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою), -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2021 року він надав у борг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 60 000,00 дол. США під 8 % у місяць за користування грошовими коштами, про що останніми було складено розписку та сторонами укладено договір позики. Сторонами узгоджено строк повернення позики, а саме до кінця 2022 року. Відповідачі умови договору не виконали, борг та відсотки за користування грошовими коштами не повернули в узгоджений строк.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики (розпискою), станом на 18 вересня 2023 року, у розмірі 165 600,00 дол. США, яка складається із: заборгованості за договором позики (розпискою) від 06 грудня 2021 року у розмірі 60 000,00 дол. США та процентів за користування грошовими коштами у розмірі 8 % на місяць від суми позики у розмірі 105 600,00 дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики (розпискою) у розмірі 60 000,00 дол. США, а також процентів за користування грошовими коштами у розмірі 8 % на місяць від суми позики у розмірі 105 600,00 дол. США, що становить загальну суму 165 600,00 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі по 7 012,60 грн з кожного окремо.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно 06 грудня 2021 року був укладений договір позики, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконали свої зобов`язання за договором та повернули грошові кошти, а тому дійшов висновку про те, що з відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню на користь позивача сума боргу у загальному розмірі 165 600,00 дол. США.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив вказане рішення суду в апеляційному порядку, мотивуючи свою позицію тим, що при винесенні рішення судом першої інстанції не було враховано того факту, що фізична особа не може надавати позику під проценти, оскільки, надання коштів під процент є фінансовим кредитом. Таку фінансову послугу можуть надавати лише фізичні особи підприємці та лише у випадках, прямо передбачених законом. Позивач же не є фізичною особоюпідприємцем. Судом першої інстанції було проігноровано той факт, що позивачем, як кредитором не було доведено його реальну платоспроможність щодо надання позики у розмірі 60 000 доларів США, незважаючи на те, що згідно доказів, які містяться в матеріалах справи, доходу у розмірі 60 000 доларів США у позивача не було. В суді першої інстанції ним усіляко заперечувалась наявність будь-яких грошових зобов`язань перед позивачем. В той же час, судом першої інстанції, в порушення вимог ст.103 Цивільного процесуального кодексу України, не призначено судової почеркознавчої експертизи. Також, зазначав, що суд першої інстанції, задовольнивши позов про солідарне стягнення грошових коштів не з`ясував, яка ж саме сума коштів була передана кожному з відповідачів, оскільки, укладення одного договору позики з двома боржниками не передбачено положеннями законодавства.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами та судових витрат змінено.

Абзаци другий та третій рішення викладено у такій редакції.

«Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ), суму заборгованості за договором позики від 06.12.2021р. в розмірі 60000 доларів США, а також процентів за користування грошовими коштами у розмірі 8 % на місяць від суми позики в розмірі 61470,96 доларів США, що становить загальну суму 121470 (сто двадцять одна тисяча чотириста сімдесят) доларів 96 центів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 10294,50 грн., з кожного окремо по 5147 (п`ять тисяч сто сорок сім) грн. 25 коп.».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5 358,57 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що при підрахунку процентів за договором позики суд першої інстанції помилково виходив з 22 місяців його дії і суми за цей період 105 600,00 дол. США і не врахував, що фактично датою закінчення договору є останній день 2022 року, тобто при розрахунку процентів слід виходити зі строку 12 місяців 2022 року та 25-ти днів грудня 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року залишено без змін.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року, в якій просить суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було досліджено змісту розписки та не враховано, що фактично у ній відсутні погодження щодо розміру та порядку нарахування і сплати відсотків. Зазначає, що суд не навів обґрунтування визначенню відсотків в іноземній валюті, а не в національній валюті України гривні. В розписці відсутні відомості про особу, у якої отримано кошти, та про особу, які належить повернути кошти, а тому розписка носить суто формальний характер та позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними. Обставинами даної справи не підтверджено факт отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів від позивача ОСОБА_1 , а тому між ними не виникли та не могли виникнути будь-які договірні відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Квятковський С.А. зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідачем ОСОБА_3 надано до суду клопотання про зупинення провадження по справі № 212/7460/23 за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою) до припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 адвоката Качковського С.А., колегія суддів дійшла висновку, що клопотання відповідача ОСОБА_3 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а апеляційне провадження у справі необхідно зупинити, з огляду на таке.

Основні засади забезпечення національної безпеки і оборони держави визначені Конституцією України.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зазначена норма права забезпечує дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд. Тобто, це є обов`язок суду, а не право зупинити провадження у справі.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 81 постанови від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25) зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.

Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.

Як свідчать матеріали справи, відповідач ОСОБА_3 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 та проходить військову службу у складі ЗСУ під час мобілізації з 10 січня 2026 року.

З урахуванням наведеного та редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (див.: пункти 73, 96, 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25).

Указана норма є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.

За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.

Колегія суддів апеляційного суду ураховує, що обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.

Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.

Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.

На вказаному наголошено, зокрема, у пунктах 102-105 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 (провадження № 14-74цс25).

При цьому у пунктах 107, 108 вищевказаної постанови Велика Палата Верховного Суду наголосила, що про своє волевиявлення проти зупинення провадження та прагнення продовжувати розгляд справи військовослужбовець - сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може заявити у позовній заяві, апеляційній чи касаційній скарзі, відзиві на них або відповіді на відзив, а також у будь-якій іншій заяві або клопотанні у справі, адресованих суду. Проте в будь-якому разі така його воля до продовження судового розгляду має правове значення винятково для суду певної судової інстанції, в якій було здійснене це волевиявлення.

Подання заяви про зупинення провадження та надання довідки за формою №5 свідчить про бажання (наміри) відповідача ОСОБА_3 , як військовослужбовця, вирішити питання саме про зупинення провадження у справі, волі щодо розгляду справи без його участі чи за участі його представника останній не виявляв.

Тобто, відповідач ОСОБА_3 , як військовослужбовець та сторона у справі скористався гарантією, визначеною п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наявні підстави для задоволення клопотання та зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Колегія суддів наголошує, що у разі припинення існування обставин, які викликали необхідність зупинення апеляційного провадження у справі (пункт 2 частини першої статті 253 ЦПК України), чи у разі повідомлення відповідача ОСОБА_3 про свій намір та можливість продовжити розгляд справи, апеляційне провадження у справі буде поновлено.

Керуючись ст.ст. 252, 253, 259 - 261, 381 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Зупинити апеляційне провадження по справі № 212/7460/23 за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики (розпискою) до припинення перебування ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_3 повідомити суд про припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: