Справа № 727/6/26
Провадження № 4-с/727/11/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці скаргу заявника ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання, -

встановив:

Короткий зміст вимог скарги та її доводи.

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії, рішення, бездіяльність старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй Катерини Ігорівни.

В скарзі посилається на те, що старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй К.І. було відкрите виконавче провадження НОМЕР_2 щодо зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 . Старший державний виконавець, всупереч вимогам статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», 09.12.2025 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, хоча була зобов`язана продовжувати здійснювати дії щодо примусового виконання ухвали суду про забезпечення позову у визначені судовим рішенням дні та години.

Зазначив, що дитина свідомо позбавлена одного з найважливіших аспектів свого життя - стабільного спілкування з батьком, яке є необхідним для її гармонійного розвитку та формування здорової самооцінки.

Вказав, що виконавче провадження НОМЕР_2 було відкрито на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року, в подальшому з урахуванням внесених змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, якими боржника ОСОБА_2 зобов`язано забезпечувати щоденне спілкування малолітнього сина ОСОБА_3 з батьком шляхом відеозв`язку засобами Telegram та Viber у визначений судом час та зобов`язання ОСОБА_2 повідомити батька ОСОБА_1 фактичне місце перебування дитини.

Станом на день винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження судове рішення жодного разу не було виконане боржником. Фактичного забезпечення відеоспілкування дитини з батьком не відбулося ні в один із визначених судом днів та годин.

Щодо обов`язку ОСОБА_2 повідомити стягувачу фактичне місце перебування дитини, зазначив що державним виконавцем у межах виконавчого провадження не було вчинено жодних дій, спрямованих на перевірку виконання цього обов`язку. Виконавець не витребував від боржника відповідну інформацію, не зафіксував факт її неподання та не склав жодного акта про невиконання цієї частини судового рішення. Зазначений обов`язок боржника навіть не був відображений у постанові про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про формальний підхід до виконання судового рішення та фактичне ігнорування однієї з його істотних складових.

Вважає постанову про закінчення виконавчого провадження неправомірною, оскільки така підстава, як неможливість виконання рішення без участі боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження у справах про спілкування з дитиною, а навпаки є юридичним підтвердженням того, що боржник ухиляється від виконання покладеного на нього обов`язку.

Також, зазначив, що самим державним виконавцем було направленого подання до органів досудового розслідування в порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження». У цьому поданні державний виконавець встановила, що станом на момент його складення рішення суду до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, що підтверджується проведеними перевірками та накладеними штрафами. А тому, подальше винесення посадовою особою постанови про закінчення виконавчого провадження за відсутності виконання судового рішення, без усунення порушень з боку боржника та всупереч встановленому самим виконавцем факту ухилення від виконання свідчить про неправомірне застосування статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» та фактичне припинення примусового виконання судового рішення за відсутності передбачених законом підстав.

Вказав, що ухвала суду, яка виконується у даному провадженні, є заходом забезпечення позову. У разі відкриття виконавчого провадження такі заходи діють до повного виконання судового рішення. Жодних підстав вважати, що судове рішення виконано або втратило чинність, не існує, а отже закриття виконавчого провадження є передчасним і таким, що прямо суперечить процесуальному закону.

А тому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 09 грудня 2025 р року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2, визнати бездіяльність старшого державного виконавця Цугуй К.І. щодо не проведення виконавчих дій у ВП № НОМЕР_2, у частині спілкування батька з дитиною ОСОБА_3 , з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber та у частині зобов`язання ОСОБА_2 повідомити йому повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини. Також просив суд визнати бездіяльність начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Чернівці) Смотра Д.О. щодо відсутності організації контролю за діями старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй К.І. та постановити окрему ухвалу щодо старшого державного виконавця Цугуй К.І. щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Крім того просив визнати причини пропуску строку подання скарги поважними та поновити такий строк, оскільки у відповідний період на території його проживання у м. Києві мали місце аварійні та планові відключення електроенергії, що унеможливлює своєчасне користування електронною поштою, Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та іншими засобами зв`язку, необхідними для підготовки й подання скарги у встановлений судом строк. Також, начальнику Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції ним було направлено скаргу від 17.12.2025 року, в якій просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки вважав її винесеною передчасно та з порушенням вимог чинного законодавства. У скарзі зазначалося, що виконавчі дії не були здійснені в повному обсязі, а підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні. Станом на теперішній час відповідь від начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції йому не надходила.

Рух справи в суді.

Ухвалою суду від 12 січня 2026 року призначено до розгляду скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця в частині вимог щодо визнання бездіяльності начальника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Чернівці) Смотра Дмитра Олександровича щодо відсутності організації контролю за діями старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй Катерини Ігорівни закрито.

Позиція учасників справи.

Представником Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Чернівці) 16.01.2026 р. через систему «Електронний суд» було надано відзив на скаргу, в якому зазначено, що на примусовому виконанні у старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй К.І. перебувало виконавче провадження за номером АСВП:НОМЕР_2 з виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у справі №727/13656/24 про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини. Зобов`язати ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 та зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.

Вважає, що вказаний виконавчий документ підлягає виконанню в порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, а не у порядку статті 64-1, як зазначає скаржник, оскільки стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» регулює порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною. Чернівецький апеляційний суд постановив зобов`язати боржника вчинити певні дії, отже державний виконавець повинен виконувати вищевказаний виконавчий документ у порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» яка регулює порядок виконання рішень саме зобов`язального характеру.

Зазначила, що державний виконавець виконував рішення в порядку статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії та дотримався всієї процедури виконання, в тому числі склав відповідні акти і в тій кількості, яка передбачена Законом та вжив інших необхідних заходів передбачених Законом, а отже діяв у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження» у зв`язку з чим дії державного виконавця законні, постанова про закінчення виконавчого провадження винесена правомірно. Оскільки, боржник виїхав разом з дитиною за межі України, державний виконавець позбавлений можливості оголосити в розшук боржника, а також провести будь-які інші дії щодо встановлення місця проживання чи перебування боржника разом із дитиною.

Також вказала, що державний виконавець не може виконати без участі боржника рішення в частині «забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber», оскільки місцезнаходження боржника разом із дитиною невідомо, вони знаходяться за межами території України у зв`язку з чим державний виконавець не може жодним чином організувати примусове виконання рішення будь-яким іншим способом.

Тому просила суд відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_2 подала до суду письмові заперечення, в яких вважає, що державним виконавцем було виконано вимоги ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Старшим державним виконавцем було вчинено активні дії в порядку виконання виконавчого провадження НОМЕР_2. Поруч із цим, із відповідними постановами та актами старшого державного виконавця вона не погоджується через наявність у неї обставин, які об?єктивно утруднюють виконання мною рішення суду по цивільній справі №727/13656/24.

Вказала, що починаючи з жовтня 2025 року існує судове рішення по цивільній справі 727/13656/24. яке набрало законної сили, відповідно до якого судом фактично вирішено спір між батьками щодо порядку та способу участі батька ОСОБА_1 в житті дитини ОСОБА_3 . Заходи забезпечення позову по цивільній справі №727/13656/24 фактично діяли до початку січня 2026 року, після чого їх існування є недоцільним, оскільки існує судове рішення, яке набрало законної сили, та яким визначено графік спілкувань батька та дитини.

Крім того, вважає, що в її діях відсутня винна поведінка в частині навмисного невиконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року по цивільній справі №727/13656/24, якою ОСОБА_1 , як батьку визначено порядок спілкування із сином ОСОБА_3 , з огляду на те, що дитина має особисту образу на свого батька та не бажає його чути. Вважає, що надала достатні докази, відповідно до яких вбачається, що ОСОБА_3 не бажає бачитись та спілкуватись із своїм батьком через пережите ним в минулому та особисту образу на батька. З урахуванням чіткої позиції ОСОБА_3 не чути свого батька, зазначає, що не мала і не має можливості організувати спілкування дитини та батька. Водночас, старшому державному виконавцю відомо про описані вище обставини, які остання повинна враховувати кожного разу під час здійснення перевірки виконання нею судового рішення. А тому, небажання дитини спілкуватись та чути свого батька, а також поведінка батька відносно дитини в минулому, в силу приписів статей 63 та 75 Закону України «Про виконавче провадження», є поважною причиною невиконання нею рішення суду. Вважає, що у державного виконавця відсутні підстави для складення відносно неї акту та постанов про накладення штрафу. Будь-яких доказів, які вказували б на порушення виконавцем норм законодавства, прав боржника, як сторони виконавчого провадження щодо виконання рішення скаржником, на її думку, не надано.

А тому просила відмовити у задоволенні скарги за недоведеністю та необґрунтованістю, вважає що старший державний виконавець дотрималась передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» порядку виконання виконавчого документу та вчинила передбачені законом виконавчі дії.

В додаткових поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що орган ДВС помилково виходить з того, що оскільки в резолютивній частині судового рішення використано формулювання «зобов`язати», таке рішення підлягає виконанню виключно за правилами ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження». Такий підхід є юридично хибним, оскільки вирішальним для визначення порядку виконання є зміст і предмет судового рішення, а не його граматичне формулювання. Ухвала суду встановлює обов`язок забезпечити щоденне спілкування дитини з батьком у визначений спосіб, час і тривалість, тобто безпосередньо регулює реалізацію права на спілкування з дитиною. Отже, зазначене рішення підпадає під сферу дії статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» як спеціальної норми. Закінчення виконавчого провадження є прямим наслідком неправильного вибору норми права. Вчинення державним виконавцем окремих виконавчих дій (накладення штрафів, складання актів, направлення подання до органів досудового розслідування) не є підставою для закінчення виконавчого провадження, оскільки такі дії не призвели до фактичного виконання судового рішення, а встановлена виконавцем обставина ухилення боржника, навпаки, зобов`язувала державного виконавця продовжувати та посилювати заходи примусового виконання відповідно до статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, зазначає, що посилання матері на нібито небажання дитини спілкуватися з батьком не може розглядатися, як вільно сформована позиція дитини, оскільки воно є наслідком систематичного обмеження контактів, а не особистого вибору.

Заявник в судовому засіданні в режимі відеоконференції скаргу підтримав повністю та просив задовольнити її з підстав, викладених в скарзі. В останнє судове засідання не з`явився.

Представник заінтересованої особи Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Чернівці) в судове засідання не з`явилась та в заяві від 23.01.2026 р. просила закінчити розгляд справи без її участі та врахувати суд всі пояснення та доводи, викладені у відзиві при розгляді справи по суті.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась про час та місце була повідомлена належним чином, в письмових запереченнях просила відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Таким чином, з урахуванням відомостей про сповіщення учасників провадження, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду скарги за відсутності сторін, які повідомлялись про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в останньому судовому засіданні не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Обставини справи, встановлені судом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06 лютого 2024 року цивільній справі №727/13656/24 було вирішено заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 про забезпечення позову - задовольнити частково. Зобов?язано ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 , з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Telegram» тричі на тиждень у дні, погоджені між батьками дитини з 18.00 год по 18.30 год, шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону» (а.с. 31-33).

Надалі, постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року цивільній справі №727/13656/24 ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов?язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини скасовано. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зобов?язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 місце перебування дитини задоволено. Зобов?язано ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 . Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 лютого 2025 року змінити в мотивувальній частині щодо зобов?язання ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування дитини. Викласти абзац другий резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06 лютого 2024 року в такій редакції: Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber (а.с. 24-30).

Згідно з листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08.10.2025 року у період з 15.05.2024 по 07.10.2025 громадянин України: ОСОБА_3 13.06.2024 10:40:39 здійснив виїзд через пункт пропуску Порубне (а.с. 20).

Старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй Катериною Ігорівною було відкрите виконавче провадження НОМЕР_2 від 26.08.2025 р. щодо зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних за стосунків Viber, Telegram тричі на тиждень у дні, погоджені між батьками дитини з 18.00 год по 18.30 год, шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону (а.с. 23).

22.09.2025 року, державний виконавець, керуючись статтями 8, 18 Закону України «Про виконавче провадження», пунктом 14 розділу II Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 №2832/5), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, виніс постанову про внесення змін у резолютивну частину рішення та постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних, оскільки під час реєстрації виконавчого провадження були допущенні помилки, які вказаними постановами були виправлені.

Постановою про внесення змін у резолютивну частину рішення постановлено зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber та зобов`язати ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час винесення цієї постанови старший виконавець керувалась ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 44).

Постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних постановлено внести зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме внести зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме замість дата видачі: 04.02.2025 зазначити Дата видачі: 06.02.2025, замість дата набрання рішенням чинності: 04.02.2025 зазначити: Дата набрання рішенням чинності: 06.02.2025. Замість зобов?язати ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 , з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв?язку, зокрема мобільни: застосунків 'Viber', "Telegram" тричі на тиждень у дні погодженні між батькамі дитини з 18.00 по 18.30, шляхом надання матір?ю дитини доступу до мобільного телефону зазначити Резолютивна частина: зобов?язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв?язку засобами «Viber», «Telegram» (а.с. 45).

06.10.2025 виконавець склала акт про невиконання боржником рішення суду (зв.а.с. 45), згідно з яким на дзвінки та стук у двері квартири АДРЕСА_1 , двері ніхто не відчинив. Зі слів сусідки, ОСОБА_2 з`являється за даною адресою дуже рідко, постійне місце перебування боржниці їй невідоме, державним виконавцем залишено вимогу №299 (а.с. 46) з`явитись боржнику до відділу для надання пояснень. Згідно з усними поясненнями стягувача, боржниця не встановила відеозв`язок з 18 по 19 год.

07.10.2025, державний виконавець, керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 1700,00 гривень та зобов`язав боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів і попередив про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення. В постанові про накладення штрафу зазначено «про: зобов?язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 21.06.2018 р. з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв?язку засобами «Viber», «Telegram» (зв.а.с. 45).

10.10.2025 виконавець склала акт про невиконання боржником рішення суду (зв.а.с. 46), згідно з яким на вимогу державного виконавця від 06.10.2025 ОСОБА_2 ніяких пояснень не надала. Протягом дня не з`явилась.

13.10.2025 виконавець повторно склала акт про невиконання боржником рішення суду, яке підлягало виконанню. В акті зазначено, що при повторній перевірці державним виконавцем виконання рішення суду між боржником, стягувачем та державним виконавцем здійснено відеозв'язок через застосунок «Viber», однак боржник у встановлений судом час на дзвінок не відповідала. Про причини відсутності зв`язку боржник пояснень не надала. На підтвердження відсутності відеозв'язку стягувач надав фото екрану телефону з застосунку «Viber» (зв.а.с. 46).

У зв`язку з чим, держаний виконавець керуючись статтями 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі на ОСОБА_2 (а.с. 47).

09.12.2025 державний виконавець направив до Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області подання про порушення кримінального провадження відносно боржника за невиконання рішення суду (зв.а.с. 47- а.с. 48). У поданні зазначено, що на примусовому виконанні Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває провадження щодо зобов?язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 21.06.2018 р. з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв?язку засобами «Viber», «Telegram».

14.01.2026 державний виконавець Цугуй Катерина Ігорівна звернулася до Чернівецького районного відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із запитом про надання інформації стосовно внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 49).

09.12.2025 державний виконавець, керуючись п.11 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. В постанові в мотивувальній та резолютивній частинах зазначено «про: зобов?язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв?язку засобами «Viber», «Telegram» (зв.а.с. 48-49).

Витяг з ЄРДР, наданий заявником, номер кримінального провадження 0001753 від 30.05.2024 р. стосується невиконання ОСОБА_2 постанови Чернівецького апеляційного суду від 27.12.2023 р. у справі №727/5956/23 (а.с. 34), а тому не береться судом до уваги в межах розгляду скарги.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Заявник в своїй скарзі просить поновити строк звернення до суду. Вирішуючи зазначене питання суд виходить з наступного.

Згідно ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні положення наведені і в ч. 1 ст. 449 ЦПК України, де визначено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Згідно ч. 2 ст. 449 ЦПК України, - пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою.

Судом встановлено, що оскаржувана постанова датована 09.12.2025 року, скаргу до суду заявником подано 29.12.2025 року, тобто з пропуском процесуального строку для подання скарги.

Матеріали справи містять скаргу ОСОБА_1 від 17.12.2025 року адресовану начальнику Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження, в якій просив скасувати постанову, оскільки вважав її винесеною передчасно та з порушенням вимог чинного законодавства (зв.а.с. 49-50).

Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що на території його проживання у м. Києві мали місце аварійні та планові відключення електроенергії, що унеможливлює своєчасне користування електронною поштою, Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та іншими засобами зв`язку, необхідними для підготовки й подання скарги у встановлений судом строк.

Таким чином, суд вважає, що запровадження воєнного стану та аварійні відключення електроенергії за місцем проживання ОСОБА_1 спричинили для нього труднощі у своєчасному поданні скарги, тому з метою уникнення ситуації надмірного формалізму суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення пропущеного для подання скарги строку.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

У статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №11-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як вбачається із встановлених судом обставин, виконавче провадження НОМЕР_2 відкрито на виконання ухвали про вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Суд вправі скасувати вид забезпечення позову по будь-якій справі, яка знаходиться в його провадженні, коли відпаде потреба в ньому або в забезпеченні позову взагалі. Скасування заходів забезпечення позову слід відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів. При цьому правомірність застосування таких заходів судом відповідач, як правило, не заперечує.

Заходи забезпечення позову передбачені ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 06 лютого 2024 року цивільній справі №727/13656/24, в подальшому змінені постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року судом не скасовані.

Відповідно до статей 447, 451 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначається приписами Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду про застосування частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII (див. mutatis mutandis пункти 77, 79 постанови від 03.11.2020 у справі № 916/617/17) постанову про закінчення виконавчого провадження, яка ухвалена без урахування вимог закону, можна оскаржити в судовому порядку, а відновлення відповідних прав скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення скарги та скасування такої постанови.

У постанові Великої Палати ВС від 16 листопада 2022 року у справі №910/7310/20 (провадження №12-23гс22) зазначено, що можливість оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця в порядку, визначеному ч. 3 ст. 74 Закону, не позбавляє стягувача можливості захистити свої порушені права та інтереси шляхом звернення з відповідною скаргою до суду, що передбачено ч. 1 ст. 74 цього Закону та ч. 1 ст. 339 ГПК України. Такий захист має бути ефективним, зокрема доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд… Велика Палата ВС зауважила, що в цій ситуації ефективним засобом, здатним відновити право стягувача на примусове виконання остаточного судового рішення, є скасування постанови, оскільки після її скасування виконавче провадження в силу ч. 1 ст. 41 Закону підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного судового рішення. Враховуючи наведене, ВП ВС відступила від висновків КГС ВС про застосування ч. 2 ст. 343 ГПК України, сформульованих у низці постанов цього суду, а також висновків КЦС ВС про застосування аналогічних положень ч. 2 ст. 451 ЦПК України, викладених у постанові від 23 лютого 2022 року у справі №1005/7141/2012, про те, що суд не наділений повноваженнями на скасування рішень органів державної виконавчої служби / приватних виконавців».

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення передбачено положенням статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин другої-третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну, відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, якщо рішення суду можливо виконати без участі боржника, державний виконавець вживає заходів примусового виконання рішення, а якщо судове рішення неможливо виконати без участі боржника, державний виконавець після надсилання органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, при примусовому виконанні рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, державний виконавець може здійснювати дії, які визначені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», та не має права вчиняти інших заходів примусового виконання рішень, оскільки законом таких прав йому не передбачено.

За таких обставин, коли боржником не виконано рішення, яке не може бути виконано без його участі, виконавець, надіславши до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі №712/12377/17, від 18 січня 2023 року у справі №757/7499/17 та від 29 травня 2023 року у справі № 760/34745/21.

Виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною здійснюється у порядку, передбаченому статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.

У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Для належної правової оцінки дій державного виконавця у спірних правовідносинах суду необхідно розмежувати та проаналізувати зобов`язання, покладені на ОСОБА_2 постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у справі №727/13656/24.

Зокрема, зазначеною постановою на ОСОБА_2 покладено обов`язок повідомляти ОСОБА_1 шляхом надсилання повідомлення на номер телефону НОМЕР_1 про фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , а також забезпечувати щоденне спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 тривалістю одну годину щодня з 18:00 до 19:00 шляхом встановлення відеозв`язку за допомогою месенджерів «Viber» та «Telegram».

У зв`язку з цим суду необхідно визначити, якими саме нормами Закону України «Про виконавче провадження» має керуватися державний виконавець при вжитті заходів щодо примусового виконання зазначених зобов`язань боржником, чи правомірно було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та чи мала місце бездіяльність державного виконавця в межах виконання даного виконавчого провадження.

Суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону регулює питання виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною та про визначення способу участі у вихованні дитини.

Положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Зокрема, поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.

Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 березня 2025 року у справі № 759/1382/19 (провадження № 61-17547св24).

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Першому відділі державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебували матеріали виконавчого провадження по виконанню ухвали Шевченківського суду м.Чернівці, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01.04.2025 р. справа №727/13656/24.

Ухвала постановлена судом в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 у справі за його позовом до ОСОБА_2 про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків.

Таким чином, ухвала суду, з урахуванням постанови Чернівецького апеляційного суду стосується забезпечення ОСОБА_2 можливості спілкування ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 та інформування його щодо місця перебування дитини.

Пріорітетним для розуміння порядку виконання ухвали суду (з урахуванням постанови Чернівецького апеляційного суду) є суть самої ухвали, а не формулювання предмету виконання, зазначене лише в резолютивній частині судового рішення, що відтворене в постановах виконавця. Суд вважає, що порядок виконання цієї ухвали регулюється статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» в поєднанні зі статтею 63 цього Закону, такий підхід обумовлений специфікою правового регулювання у справах, що стосуються забезпечення прав батьків на контакт з дитиною.

Виконавчий лист є похідним процесуальним документом, який видається саме на виконання судового рішення, а отже має єдину мету, забезпечити його реальне, а не формальне виконання.

Доводи представника Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Чернівці) про те, що ухвала суду підлягає виконанню виключно за правилами статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» як така, що передбачає лише обов`язок боржника вчинити певні дії, є помилковими та такими, що ґрунтуються на формальному, вибірковому тлумаченні змісту ухвали суду. Як убачається з матеріалів справи, ухвалою суду не лише передбачено повідомити місце перебування дитини, а й визначено конкретний спосіб участі батька у спілкуванні з дитиною (а саме щодення спілкування сина з батьком шляхом встановлення відеозв`язку), що свідчить про наявність позитивного зобов`язання, виконання якого регламентується спеціальною нормою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Саме ця норма встановлює активний характер дій державного виконавця, спрямованих на реальне забезпечення спілкування, а не обмеження виконання рішення фіксацією його невиконання.

Крім того, таке рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.

Аналізуючи дії державного виконавця щодо проведення виконавчих дій у ВП НОМЕР_2 у частині зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 , повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , старшим державним виконавцем не вживались заходи для забезпечення примусового виконання ухвали в цій частині. Акт про невиконання боржником рішення суду від 06.10.2025 стосується того, що боржниця не встановила відеозв`язок з 18 по 19 год., на підставі цього акту винесено постанову про накладення штрафу. Акт від 10.10.2025 містить інформацію про те, що на вимогу державного виконавця від 06.10.2025 ОСОБА_2 ніяких пояснень не надала. Протягом дня не з`явилась. В акті від 13.10.2025 зазначено, що при повторній перевірці державним виконавцем виконання рішення суду між боржником, стягувачем та державним виконавцем здійснено відеозв'язок через застосунок «Viber», однак боржник у встановлений судом час на дзвінок не відповідала. Про причини відсутності зв`язку боржник пояснень не надала. На підтвердження відсутності відеозв'язку стягувач надав фото екрану телефону з застосунку «Viber».

Суду не надано доказів, які б підтверджували, що державний виконавець забезпечив виконання ухвали суду про зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 , повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 .

Тому, скарга ОСОБА_1 в даній частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй Катерини Ігорівни щодо не проведення виконавчих дій у ВП НОМЕР_2, а саме у частині зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зважаючи на це, у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про закінчення ВП НОМЕР_2.

Аналізуючи дії державного виконавця щодо проведення виконавчих дій у ВП НОМЕР_2 у частині спілкування батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber, суд зазначає, що виконавцем застосовувались до ОСОБА_2 штрафи та попередження про кримінальну відповідальність, а також звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Тому вимоги скарги щодо визнанання бездіяльності старшого державного виконавця в цій частині є безпідставними.

Однак, суд звертає увагу на те, що виконання виконавчого документа не є самоціллю. Єдиною та визначальною метою виконавчого провадження є виконання відповідного судового рішення, яке є обов`язковим для сторін та для державного виконавця як суб`єкта владних повноважень. Саме на державного виконавця покладено обов`язок організувати та забезпечити таке виконання у спосіб, який відповідає змісту рішення суду та вимогам закону.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 753/11909/21.

Державним виконавцем Цугуй К.І. не вживалися інші необхідні заходи, які можуть бути вжиті для виконання ухвали про забезпечення позову у частині спілкування батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/7310/20 зробила висновок про те, що накладення штрафів і направлення подання (повідомлення) правоохоронним органам про притягнення боржника до кримінальної відповідальності самі собою не є достатніми заходами з виконання судового рішення. Звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не означає, що виконавець вжив усіх можливих заходів для виконання рішення суду, а свідчить лише про вжиття ним передбачених законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду. Судовий захист прав та законних інтересів, порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, має бути ефективним, зокрема, доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 638/12278/15-ц (провадження № 61-14491сво20) зазначено, що «підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення боржником. Зазначене положення закону має застосовуватися не формально, а сутнісно, коли рішення суду реально й фактично виконано, з огляду на таке. Забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року)».

Заперечення ОСОБА_2 щодо неможливості забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 з батьком за допомогою відозв`язку, через небажання сина, жодним чином не може впливати на процес виконання ухвали про забезпечення позову.

Суд констатує той факт, що за даних конкретних обставин не може бути врахована думка дитини. Висновки експертів, психологічні висновки судом не беруться до уваги, оскільки предметом розгляду цієї скарги є дії та рішення державного виконавця, а не вирішення спору по суті в межах розгляду справи, у якій постановлено ухвалу про забезпечення позову.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною вагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі "А.В. проти Словенії" від 09 квітня 2019 року).

Зокрема в постанові від 30 червня 2021 року у справі № 381/3014/19 Верховний Суд зазначив: «Згідно з частиною третьою 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. За обставин встановлення судом наявності конфлікту між колишнім подружжям та неприязних стосунків між ними, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що така позиція дитини може бути зумовлена впливом матері, з якою вона постійно проживає».

Крім того, у постанові від 09 червня 2021 року у справі № 158/485/20 Верховний Суд зазначив, що «озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка ураховується, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».

У справі № 753/9433/17 (постанова від 09 листопада 2020 року) Верховний Суд зазначив, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини.

У рішенні від 07 жовтня 2021 року у справі "Вихованок проти України" ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.

Пунктом 6 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень затверджених наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за №512/5 передбачено, що при виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.

Держава здійснює захист прав дітей, у тому числі через діяльність служб у справах дітей, які безпосередньо забезпечують реалізацію державної політики з питань захисту прав дітей.

Враховуючи ряд рішень національних судів та Європейського суду з прав людини, де вказані конкретні заходи, які необхідно та можливо вжити при виконанні рішення суду, слід вважати, що згадані формальні дії державного виконавця без врахування рекомендацій та вказівок, що містяться у згаданих рішеннях Європейського суду з прав людини та Верховного суду, зокрема, в частині відсутності активної співпраці з представниками органу опіки та піклування, залучення їх до роботи з дитиною та тим із батьків, з яким дитина проживає, з метою налагодження стосунків та усунення ознак відчуження одного з батьків; відсутність дієвих заходів щодо залучення дитячого психолога; відсутність розробленої комплексної стратегії щодо примусового виконання рішення суду, тощо суд вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню постанову про закінчення виконавчого провадження.

Верховний Суд неодноразово налогошував (у тому разі у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 761/35081/16-ц) на тому, що виконанням виконавчого документа досягається єдина мета - виконання відповідного рішення суду. Оскільки у рішенні суд визначив графік побачень стягувача з дитиною (час та місце), виконавець не вправі змінювати таке рішення суду, що виконується, оскільки таке судове рішення набрало законної сили, на його виконання суд видав виконавчий лист, а державний виконавець відкрив виконавче провадження. Таке рішення є обов`язковим для виконання сторонами та уповноваженим державним виконавцем.

Посилання заінтересованих осіб на те, що державний виконавець повністю виконав свої обов`язки, зводячи їх до накладення штрафів та формального повідомлення правоохоронних органів, не може бути розцінене судом, як виконання ухвали суду, оскільки такі дії не призвели до досягнення мети ухвали суду, а саме відновлення контакту дитини з батьком та їх спілкування. Фактичне ж невиконання ухвали суду, підтверджене матеріалами виконавчого провадження, виключає можливість визнання постанови про його закінчення законною, адже завершення виконавчого провадження за відсутності реального виконання є несумісним із принципом обов`язковості судового рішення та свідчить про протиправність постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, дії старшого державного виконавця в частині проведення виконавчих дій у частині спілкування батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є передчасними, адже матеріалами справи встановлено, що дана ухвала про забезпечення позову фактично є не виконаною, а державним виконавцем не вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення та вказані в рішеннях ЄСПЛ та національних судів.

Враховуючи встановлені обставини та вказані норми, суд робить висновок, що рішення суду не виконано, вимоги скарги є частково обґрунтованими, тому постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає скасуванню.

З приводу вимоги скаржника про постановлення окремої ухвали щодо старшого державного виконавця Цугуй К.І., суд зазначає наступне:

Окрема ухвала вид судового рішення, за допомогою якого суд реагує на виявлені під час судового розгляду порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу (ч. 1 ст. 262 Цивільного процесуального кодексу України) .

Окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції.

У постанові від 25 червня 2025 року у справі № 873/223/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду виснував, що окремі ухвали є засобом зміцнення законності та правопорядку, сприяють усуненню недоліків у діяльності державних органів, громадських організацій і посадових осіб, запобігають вчиненню злочинів та інших правопорушень, впливають на формування у громадян поваги до права та становлять важливу частину діяльності судів.

Відтак окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників. Вона може бути постановлена, лише якщо під час саме судового розгляду конкретної справи було встановлене відповідне правопорушення. Суд не здійснює юридичну кваліфікацію правопорушення, хоча в окремій ухвалі може зазначити, елементи якого складу правопорушення потрібно перевірити.

Окрема ухвала є особливим видом судового рішення, яке хоча й постановлене під час судового розгляду конкретної справи, але безпосередньо не стосується вирішення судового спору в ній та не впливає на кінцевий результат його вирішення. У такій ситуації окрема ухвала впливає на суспільні відносини автономно від судового рішення, яким вирішено спір, і не завжди стосується прав, обов`язків чи інтересів учасників цього спору.

Даний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року справа № 490/10876/23 (провадження № 11-403апп25).

Суд може постановити окрему ухвалу щодо державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення таких осіб до дисциплінарної відповідальності, або органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) таких осіб ознак кримінального правопорушення (ч.3 ст. 262 Цивільного процесуального кодексу України).

Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2018 у справі №761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на наявність підстав для притягнення старшого державного виконавця Цугуй К.І. до юридичної відповідальності або про наявність в її діях ознак кримінального правопорушення.

Висновки за результатами судового розгляду

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина третя статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 6,19, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 2, 4, 5, 10, 12, 77-83, 354, 447, 449, 450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд-

ухвалив:

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на дії та бездіяльність органу примусового виконання.

Скаргу заявника ОСОБА_1 на дії та бездіяльність органу примусового виконання задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09 грудня 2025р року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2.

Визнати бездіяльність старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй Катерини Ігорівни щодо не проведення виконавчих дій у ВП НОМЕР_2, а саме у частині зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовити.

З повним тестом ухвали суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 27 лютого 2026 року.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Суддя: