Провадження №2/523/2661/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить:

визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з батьком, ОСОБА_2 ;

визнати за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 пред`явила зустрічні позовні вимоги в яких просить:

визначити місце проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю, ОСОБА_1 ;

в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 права на частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 23.02.2026р., за заявою сторін, первісні позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини були залишені без розгляду з огляду на врегулювання між сторонами по справі спорів в цих частинах.

Водночас, залишені на розгляді позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя, ОСОБА_1 мотивувала тим, що перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 вони на ім`я останнього придбали квартиру АДРЕСА_1 . В добровільному порядку поділити спільне сумісне майно подружжя відповідач відмовляється. Посилаючись на зазначені вище обставини, та вважаючи, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

ОСОБА_1 направила заяву про підтримання позовних вимог та розгляду справи за її відсутності.

ОСОБА_2 пред`явлені позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя визнав у повному обсязі про що надав письмову заяву.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 та 2 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В той же час стаття 57 СК України, визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз зазначених норм, які регулювали правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст. 57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Крім того суд приймає до уваги правовий висновок ВП ВС у справі 372/504/17, де було зазначено, - «…Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна, заявлений особою не вирішено….».

Статтями 70 та 71 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року вказано, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Пунктом 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. (ч.1,2 ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.1,ч.4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 17.07.2009р. перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.09.2024р. у справі № 523/13220/24 шлюб між сторонами був розірваний.

Матеріалами справи встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на ім`я ОСОБА_2 виконавчим комітетом Одеської міської ради було видане свідоцтво від 18.01.2012р. про право власності на квартир АДРЕСА_1 . Таке свідоцтво було видане на підставі персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу №25 від 28.05.2009р., договору про заміну сторони від 02.06.2010р., акту прийому-передачі від 11.11.2011р.

Отже, за відсутності доведеності зворотного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_5 та така належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягають поділу в рівних частках.

Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги межи заявлених позовних вимог, а також визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_1 , яке не суперечить закону, не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,206,259,263-265,268 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , рнокпп: НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 23.02.2026р.

Суддя