ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1762/26 Справа № 199/4524/25 Суддя у 1-й інстанції - Кошля А.О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/4524/24 за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , треті особи - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Терещенківська 27», Управління-служба у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року та на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року, та апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - адвоката Шахторіна Артема Сергійовича на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Кошлі А.О., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_4 про вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач є його сестрою по матері. Спірна квартира АДРЕСА_1 була надана матері позивача ОСОБА_5 згідно ордеру №866 від 19 січня 1985 року, на сім`ю з 4-х осіб: матері ОСОБА_5 , вітчима ОСОБА_6 , сестри ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_5 , після її смерті стосунки з вітчимом та відповідачем ускладнилися, вони заперечували про ти того, щоб позивач проживав у квартирі, почали її здавати в оренду, так як після смерті матері вітчим пішов проживати до співмешканки в с.Любимівка, а відповідач постійно проживала за місцем проживання свого чоловіка.

Також вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 вітчим ОСОБА_6 помер, після його смерті відповідач продовжує здавати квартиру в оренду.

Зазначає, що у листопаді 2024 року отримав довідку №024285 про склад сім`ї, з якої стало відомо, що наймачем спірної квартири після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_4 .

Зауважує, що у спірній квартирі зареєстровані малолітні діти позивача і вони мають право там проживати. Позивач неодноразово намагався заселитися в квартиру, але там проживають сторонні особи. Так як іншого житла ні він, ні його діти не мають, відповідач ухиляється від спілкування та заперечує проти їх вселення до квартири.

У зв`язку з чим, просив вселити його ( ОСОБА_1 ) та його малолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , в квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про вселення відмовлено.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у цій справі в розмірі 8000 грн.

Не погодившись з рішеннями суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувані рішення незаконними, несправедливими.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що всі обставини, на які він посилався в позовній заяві знайшли своє підтвердження при розгляді справи, проте суд першої інстанції їх не врахував.

Зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом його та дітей, іншого житла на праві власності, або такого житла, яким би він міг користуватися на законних підставах він не має.

Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно вказав у оскаржуваному рішенні, що позивач почав проявляти інтерес до квартири після звернення відповідача до суду з позовом про виселення.

Також зазначає, що матеріали справи містять докази проживання в спірній квартирі орендарів, зокрема договір оренди за період з жовтня 2023 року по жовтень 2024 рік.

Вказує, що відповідач ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає більше 10 років.

Зауважує, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення, фактично позбавив позивача права користування житлом у спірній квартирі.

Вважає, що оскільки основне рішення є незаконним та підлягає скасуванню, то і додаткове рішення від 09 жовтня 2025 року теж підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, просить, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року скасувати та відмовити у стягненні судових витрат.

Відповідач ОСОБА_4 , скориставшись своїм правом, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що апеляційна скарга здебільшого дублює зміст позовної заяви по даній справі, не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, та фактично зводиться до незгоди з оцінкою доказів. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять нових обставин, які б могли вплинути на законність прийнятого рішення.

Вважає, що підстав для скасування законного, обґрунтованого, ухваленого на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи та з дотриманням норм матеріального і процесуального права рішення не існує.

Апелянт ОСОБА_1 в своїй скарзі не зазначає в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення. В чому полягає неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи. Чи є нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, тощо.

Зазначає, що судом першої інстанції було належним чином обґрунтовано мотиви прийнятого судового рішення та відхилені аргументи позивача, оскільки вони явно є безпідставні. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів по справі та є тотожними із доводами викладеними у позовній заяві, яким суд першої інстанції дав належну оцінку. За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

У зв`язку з чим, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а судове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року без змін, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу.

Також, не погодившись в частині часткового задоволення, з додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року представник ОСОБА_4 - адвокат Шахторін А.С. подав апеляційну скаргу.

Вважає його таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права, є необґрунтованим в частині зменшення суми судових витрат понесених відповідачем.

Вказує, що суд не повинен втручатися у договірні відносини адвоката та клієнта, тому суд першої інстанції безпідставно взяв на себе додаткові повноваження з приводу визначення співмірності заявлених судових витрат відповідачем, оскільки об`єм наданих послуг професійної правничої допомоги є абсолютно обгрунтованим та доведений достатніми та належними доказами, які безсумнівно підтверджують понесені відповідачем витрат у даній справі.

Зауважує, що втручання суду у договірні відносини адвоката та клієнта суперечитиме принципу свободи договору. Законодавством не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Зазначає, що представник відповідача з`являвся у всі судові засідання за викликом суду, а тому витрачений час адвоката на переміщення до суду, підготовка до судового розгляду та активне сприяння розгляду справи у розумні строки, свідчить про якісну роботу адвоката у судовому процесі. А відтак за взаємною згодою сторін договору, представництво інтересів у даній справі об`єктивно має оцінюватися у 40 000 грн., як і було заявлено у акті приймання-передачі виконаних робіт.

У зв`язку з чим просив додаткове рішення від 09 жовтня 2025 року в частині визначеного судом розміру судових витрат на професійну правничу допомогу змінити, збільшивши цей розмір з 8 000 грн. до 40 000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили її задовольнити, у задоволені апеляційної скарги відповідача - відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги сторони позивача, просив у її задоволенні відмовити та підтримав доводи свої апеляційної скарги на додаткове рішення.

Інші учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд виходить з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення виконкому Самарського району №162/3 від 16 квітня 1985 року ОСОБА_5 19 квітня 1985 року було видано виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської Ради народних депутатів м.Дніпропетровська ордер №866 на заняття трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . В квартирі були зареєстровані: мати ОСОБА_5 ; батько ОСОБА_6 , відповідачка ОСОБА_4 (на той час, ОСОБА_8 ) та син ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько відповідачки ОСОБА_6 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі Ради виконавчого комітету №138 від 20 липня 2018 року «Про надання дозволу на зміну договору найму житлового приміщення», як основний наймач, 04 грудня 2018 року уклав типовий договір найму згаданого вище житла з КП «ЖГ Самарського району» Дніпровської міської ради. На той час в квартирі були зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відповідно до рішення Дніпровської міської ради №4-2/5 від 02 травня 2023 року надано дозвіл ОСББ «Терещенківська 27» на зміну умов договору найму житлового приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а саме: замість померлого наймача ОСОБА_6 визначено основного наймача відповідачку ОСОБА_4 , та зазначено склад сім`ї 3 особи, брат ОСОБА_1 , племінниця ОСОБА_2 .

Долучено письмові заяви від імені ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання дозволу на зміні умов договору найму від 13 грудня 2022 року та відповідні згоди на обробку персональних даних від 27 січня 2023 року.

Також до матеріалів справи долучено договір оренди від 03 жовтня 2023 року підписаний відповідачем зі строком дії до 03 жовтня 2024 року, та відомості про надсилання відповідачем половини грошових коштів від орендної плати позивачу за домовленістю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, оскільки з досліджених в ході судового розгляду обставин справи встановлено, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача та його дітей, так, як вони тривалий час проживають в с.Любимівка, фактично інтерес до житла позивач став проявляти лише після звернення відповідача у лютому 2025 року з позовом про втрату відповідачем права користування житлом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 52 ЖК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення.

У частині першій статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер/

Права щодо квартири виникають у особи в силу фактичного вселення її у певне приміщення, здійсненого на підставі чинного ордера та наступного укладення договору найму жилого приміщення щодо такого житла.

Колегія суддів зауважує, що право на видачу ордера належить органу місцевого самоврядування, водночас підставою для визнання права користування житловим приміщенням, яке перебуває у власності територіальної громади міста, може бути договір найму житлового приміщення, укладений у письмовій формі на підставі ордера на дане житлове приміщення, виданого на ім`я наймача.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 21 травня 2020 року у справі № 199/9418/16-ц, від 03 грудня 2020 року у справі № 264/7450/19, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як було встановлено судом першої інстанції після смерті ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), відповідно до рішення Дніпровської міської ради №4-2/5 від 02 травня 2023 року надано дозвіл ОСББ «Терещенківська 27» на зміну умов договору найму житлового приміщення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , а саме: замість померлого наймача ОСОБА_6 визначено основного наймача відповідача ОСОБА_4 , та зазначено склад сім`ї 3 особи, брат ОСОБА_1 , племінниця ОСОБА_2 .

Матеріали справи містять письмові заяви від імені ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання дозволу на зміні умов договору найму від 13 грудня 2022 року та відповідні згоди на обробку персональних даних від 27 січня 2023 року.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається заявлено вимогу про вселення позивача з дітьми до спірної квартири, яка обґрунтована тим, що відповідач чинить йому перешкоди у цьому.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що за попередньою згодою з відповідачем спірну квартиру було здано в оренду і половину коштів від оренди позивач отримував від відповідача впродовж дії договору оренди.

Також позивачем належними і допустимими доказами не підтверджено факт того, що відповідачем порушуються його права на вільне володіння користування чи розпорядження спірною квартирою, що є процесуальним обов`язком позивача (статті 12, 81 ЦПК України).

Крім того даний факт спростовується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме актами про тривале не проживання позивача в квартирі і відсутність там його особистих речей.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, зокрема те, що ОСОБА_1 разом із сім`єю фактично зберігає постійне місце проживання с.Любимівка, де діти отримують освіту, медичні послуги та дозвілля, що не заперечується позивачем, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, належним чином з`ясувавши усі обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що позивач з дітьми тривалий час не проживає за місцем реєстрації, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження його зв`язків зі спірною квартирою, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про вселення у спірну квартиру, у задоволенні яких відмовлено, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильних про суті висновків суду. Отже оскаржуване судове рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо доводів про додаткове рішення колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи у оскаржуваному додатковому рішенні питання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу і задовольняючи заяву представника відповідача частково, суд першої інстанції виходив з критерію реальності адвокатських витрат, установлення їхньої дійсності та потрібності, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Шахторін А.С., що суд не повинен втручатися у договірні відносини адвоката та клієнта, тому суд першої інстанції безпідставно взяв на себе додаткові повноваження з приводу визначення співмірності заявлених судових витрат відповідачем спростовуються наступним.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В питанні критеріїв співмірності витрат, слід застосовувати висновки Великої Палати викладені у своїй Додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц.

Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без змін як основного рішення у справі так і додаткового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_4 - адвоката Шахторіна Артема Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 вересня 2025 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 18.02.2026

Головуючий суддя О.В. Агєєв