Справа № 452/1859/24 Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О.В.
Провадження № 22-ц/811/2152/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те. що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками нежилого приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 283,7 кв. м; форма власності: приватна спільна часткова; розмір часток 1/2 - ОСОБА_1 , 1/2 ОСОБА_3 . Реальні частки між співвласниками цього майна не визначено, тобто право кожного співвласника поширюється на весь об`єкт у цілому, а не на конкретну його частку.

Позивач ніколи не давав згоди ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 на здійснення права спільної часткової власності щодо даного нежилого приміщення, зокрема щодо володіння чи користування ним. Між позивачем та ОСОБА_3 в добровільному порядку не узгоджувався та не укладався договір про порядок користування спільним майном. Також не укладалися жодні договори між позивачем та відповідачкою.

Проте, всупереч приписам цивільного законодавства ОСОБА_2 без погодження з позивачем самовільно зайняла частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по АДРЕСА_2 та здійснює в ньому підприємницьку діяльність, розмістивши магазин. На неодноразові звернення позивача з вимогою звільнити зайняту частину належного йому приміщення, яким вона користується протягом тривалого часу, нею ігноруються та залишаються без задоволення. Крім того ОСОБА_2 змінила замок у дверях і фізично не допускає його до даного приміщення. Таким чином, ОСОБА_2 незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа частиною належного йому нежилого приміщення та позбавила його реальної можливості та права володіння та користування ним.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди у доступі до частини нежилого приміщення, позначеного цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по вул. Шевченка, 54 Б, в АДРЕСА_2 , виготовлений комунальним підприємством Львівської обласної ради Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.11.2011 року, на першому поверсі, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом забезпечення фактичного доступу і передачі ключів до цієї частини приміщення, її звільнення.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Стверджує, що спірне майно було придбано у період перебування їх у шлюбі, тому вона має право користуватися цим майном разом з позивачем.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ нежитлових приміщень сторонам виділені реальні частки із спільної часткової власності (1/2 ідеальна частка) нежитлових приміщень № 19, розташованих у житловому будинку по АДРЕСА_2 з урахуванням існуючого порядку користування. Але ОСОБА_1 з даним рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, справа ще не розглянута апеляційним судом. ОСОБА_1 чинить їм перешкоди у користуванні зазначеним майном.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт покликається на аналогічні обставини наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 .

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

В судове засідання апелянти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що права та інтереси позивача були порушені відповідачем, і вказані порушені права та інтереси підлягають захисту судом, у спосіб усунення перешкоди у користуванні належною йому на праві спільної часткової власності частини нежитлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 є власниками нежилого приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 283,7 кв. м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.12.2011 року, виданого Самбірською міською радою Львівської області на підставі рішення виконкому від 25.11.2021 року № 651 (а.с.8).

Кожному зі співвласників належить 1/2 ідеальна частка зазначеного майна, реальні частки на час розгляду справи не виділені.

Відповідачка ОСОБА_2 займає частину нежилого приміщення, на першому поверсі, позначені цифрами 1, 2, 3 в Технічному паспорті на групу нежитлових приміщень № 19 по АДРЕСА_2 та здійснює в ньому підприємницьку діяльність, розмістивши магазин.

Зазначені обставини визнаються сторонами.

Між сторонами існує спір щодо користування відповідачкою зазначеною частиною нежилого приміщення, оскільки позивач вважає, що остання незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа частиною належного йому нежилого приміщення та позбавила його реальної можливості та права володіння та користування цією частиною приміщення.

З приводу протиправних дій відповідачки позивач неодноразово звертався до Самбірського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області.

Так, Самбірським районним відділом поліції ГУНП у Львівській області листом від 26.06.2023 року ОСОБА_4 повідомлено, що в ході проведеної перевірки його заяви встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, яка здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_3 та має всі відповідні документи (а.с.16).

Крім того, заяви ОСОБА_1 від 07.07.2023 року та від 26.07.2023 року про те, що ОСОБА_2 без відповідних документів зайняла приміщення, здійснює торгівлю та перешкоджає йому як співвласнику використовувати своє майно зареєстровані в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України», що підтверджується талонами повідомленнями єдиного обліку № № 4579, 5142 (а.с.18,19).

З відповіді Головного управління ДПС у Львівській області Державної податкової служби України від 30.10.2023 року на адресу ОСОБА_1 вбачається, що власником 1/2 частки приміщення АДРЕСА_1 є чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_3 , та дане майно набуте спільно під час подружнього життя. ФОП ОСОБА_2 здійснює господарську діяльність на підставі договору позички нежитлового приміщення від 01.10.2022 року, укладеного з ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 повідомила, що здійснює свою підприємницьку діяльність на торгівельній площі, яка становить 81,1 кв м, яка набагато менша ніж 1/2 частки від загальної площі приміщення (а.с.17).

03.04.2024 року позивач звертався до відповідачки з письмовою вимогою негайно звільнити та повернути йому спірне майно (а.с.11-13).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями cтатті 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

У частині 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 дійшов висновку, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є співвласником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та має право вимагати усунення порушень свого права власності. Відповідачкою ОСОБА_1 чиняться перешкоди у користуванні спірним нежитловим приміщенням, внаслідок чого позивач позбавлений безперешкодного доступу до своєї власності, тому вимушений був звернутися до суду.

Суд першої інстанції прийшов до вірно висновку про усунення перешкод позивачу у здійсненні права власності частиною нежитлового приміщення, оскільки він є його співвласником та немає доступу до власності, а також враховуючи, що реальні частки між співвласниками цього майна не визначено, тобто право кожного співвласника поширюється на весь об`єкт у цілому, а не на конкретну його частку.

Безпідставними є покликання апелянтів на оскарження ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ нежитлових приміщень сторонам виділені реальні частки із спільної часткової власності (1/2 ідеальна частка) нежитлових приміщень № 19, розташованих у житловому будинку по АДРЕСА_2 з урахуванням існуючого порядку користування, враховуючи наступне.

За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дана норма процесуального права закріплює поняття преюдиції, за яким обставини приймаються судом без доказування та перевірки фактів, якщо вони вже були встановлені судом у іншій справі. Однак, на переконання колегії суддів, кваліфікація обставин як преюдиційних не може відбуватися формально та на шкоду об`єктивній істині у справі, а самі преюдиційні факти необхідно чітко відмежовувати від оцінки судом обставин справи.

Саме на цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у п. 32 постанови від 03 липня 2018 року № 917/1345/17, де вказала, що: «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».

Разом з тим, як встановлено судом, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.12.2024 року у справі № 452/3868/23 не набрало законної сили, отже преюдиційного значення у даній справі не має.

Колегія суддів звертає увагу на те, що саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами факт вчинення позивачу перешкод у користуванні частиною нежитлового приміщення, а тому висновки суду першої інстанції є обґрунтованими.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.02.2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.