ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 638/3841/24

провадження № 61-10628св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 січня 2025 року у складі судді Латки І. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2025 року у складі колегії суддів Яцини В. Б., Мальованого Ю.М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_3 та до початку повномасштабного вторгнення рф проживали разом. Після 24 лютого 2022 року відповідачка разом із сином вимушено переїхали з м. Харкова та останні пів року перешкоджає йому спілкуватися з дитиною дистанційно та взагалі у будь-який спосіб, налаштовує проти батька. Всі спроби домовитися з відповідачкою (укладання нотаріального договору щодо визначення місця проживання дитини з батьком) виявились марними, тому єдиним способом позивач бачить саме судовий захист. Під час спілкування виявляв бажання проживати з позивачем, до війни більшу частину часу проводив з ним.

Зазначав, що у лютому 2022 року за обопільною згодою сторін відповідачка разом з дитиною виїхали за межі України тимчасово до закінчення воєнного стану, або до настання можливості приїхати до країни проживання родини. На момент виїзду не виникало спору про місце проживання дитини, визначення участі батьків у вихованні дитини, сплати аліментів. Сторони перебували у гарних сімейних відносинах, вели спільний побут, мали спільні плани на майбутнє, у тому числі на возз`єднання сумісного проживання на території України після закінчення воєнного стану, чи за бажання сторін і їх дитини - на спільний переїзд як подружжя до іншої країни.

Позивач вказував що для тимчасового безпечного перебування відповідачки і дитини було обрано Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії (далі - Велика Британія), у якій відповідачка перебуває разом із дитиною.

Зазначає, що 08 січня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, справа перебуває на розгляді Московського районного суду

м. Харкова.

Вказував, що син проживає з відповідачкою, проте має бажання проживати з батьком, про що син неодноразово наголошував позивачу у бесідах. Крім спільного сумісного майна подружжя (квартира, нежитлове приміщення, автомобіль), у володінні та користуванні позивача перебуває чотирикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , де може проживати дитина разом із батьком. Нерухомість зареєстрована на праві власності за батьком позивача ОСОБА_4 .

Позивач переконував, що може винайняти житло в іншій країні, місті України за домовленістю з дитиною та за погодженням з матір`ю. Він має підстави для перетину кордону (наявність інвалідності III групи) та візу у ОСОБА_5 , планує поїздку до сина. Всі прагнення сина до навчання, спорту позивач планує розвивати та вдосконалювати. Також позивач має постійний дохід як підприємець, здатний задовольнити потреби сім`ї, за місцем свого проживання створив належні умови для проживання дитини. Отже, на переконання позивача, наявні докази свідчать про можливість батька виконувати свої зобов`язання.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дзержинський районний суд м. Харкова (натепер - Шевченківський районний суд міста Харкова) рішенням від 24 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що дитина відчуває прихильність до обох із батьків, і вони виявили бажання, щоб дитина проживала з кожним із них, судом розглядалася можливість встановлення спільної фізичної опіки над дитиною шляхом встановлення почергового графіку проживання дитини з кожним із батьків. Проте, враховуючи значну територіальну віддаленість між місцем проживання позивача та відповідачки і дитини, суд дійшов висновку, що за таких фактичних обставин справи натепер час встановлення спільної фізичної опіки над дитиною без істотної шкоди інтересам дитини є об`єктивно неможливим.

Апеляційний суд врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження

№ 14-327цс18) про те, що, підлягають з`ясуванню обставини того, чи виконав позивач процесуальний обов`язок доведення того, що подальше проживання дитини з матір`ю не відповідає найкращим інтересам дитини, що потребує зміни опікуна на позивача. Суд апеляційної інстанції вказав, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які свідчать про наявність підстав змінити місце постійного проживання дитини разом із батьком. Наведені з цього приводу доводи у позовній заяві мають значення для визначення порядку спілкування батька з дитиною, але таких вимог суд першої інстанції у цій справі не розглядав.

Апеляційний суд врахував думку дитини ОСОБА_6 , який був заслуханий у суді першої інстанції, та повідомив суду, що йому подобається проживати з мамою, він і надалі бажає проживати разом з мамою та продовжувати спілкуватися з татом. Надаючи оцінку думці дитини, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав ставити під сумнів відповідність висловленого дитиною бажання його внутрішній волі, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів, пояснень сторін та дитини, які узгоджуються між собою та з іншими доказами, свідчить про те, що дійсно дитина разом з мамою почувається щасливою, всебічно розвивається, зростає в атмосфері любові, піклування та взаємоповаги. Дитина протягом тривалого часу (близько трьох років) відвідує місцеву школу, має друзів як у школі, так і за місцем свого теперішнього проживання. Висловлюючи свою думку в суді, ОСОБА_6 виглядав спокійним, не нервував, не був пригніченим, були відсутні будь-які прояви стороннього впливу чи тиску на нього, усвідомлено та обґрунтовано повідомив причину свого бажання проживати разом з мамою.

Також суд апеляційної інстанції врахував думку дитини, який повідомив суду, що йому подобається спілкуватися і проводити час з татом. Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про те, що батьки дитини, незважаючи на розірвання шлюбу, окреме проживання, наявність у стосунках між ними певної напруги, змогли досягти правильного балансу між власними інтересами та інтересами дитини, разом виховують дитину в дусі взаємоповаги, любові до сім`ї та родини, народу і Батьківщини. Батьки створили дитині таку атмосферу, в якій син ОСОБА_7 відчуває їхню любов до себе та проявляє власну до них, почувається потрібним кожному з батьків та усвідомлює важливість підтримання стійких сімейних зв`язків з кожним з батьків. У суду не викликало сумніву те, що малолітній ОСОБА_7 любить обох батьків, проявляє прихильність до кожного з них, і хоча бажає проживати разом з мамою, проте висловив беззаперечне бажання, щоб батько надалі продовжував спілкуватися з ним та брав участь у його вихованні.

Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_7 із народження проживав разом із матір`ю та батьком, а у лютому 2022 року за обопільною згодою відповідачка разом з дитиною тимчасово виїхали за межі України. Надалі, коли батьки розлучилися, проживав лише з матір`ю, що свідчить про тривалість проживання дитини з матір`ю, з якою він ніколи не розлучався, беручи до уваги проживання дитини натепер також разом із матір`ю за межами України та його тривалий час перебування разом із матір`ю за межами України, апеляційний суд дійшов висновку про прив`язаність дитини саме до матері, наявність у дитини соціальних зв`язків за місцем фактичного проживання та його навчання.

Також апеляційний суд надав оцінку долученої до апеляційної скарги копії візи ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 119), яка не взята до уваги колегією суддів з огляду на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено 24 січня 2025 року, а отримана ОСОБА_1 віза була 22 січня 2025 року, тобто на день ухвалення судового рішення у позивача був наявний цей доказ, однак не наданий суду першої інстанції.

Також суди роз`яснили, що у разі вчинення таких дій (переїзд до країни мешкання дитини) або повернення обох батьків разом з дитиною в Україну, ОСОБА_1 не позбавлений можливості ініціювати перед ОСОБА_2 вирішення цього питання за їхньою спільною домовленістю або ж звернутися з відповідним позовом до суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска П. О., засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 року

та постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2025 року, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2025 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду

міста Харкова від 24 січня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду

від 31 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска П. О., вказує пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми права викладених у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16, від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15, від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20.

Заявник зазначає, що матеріали справи не містять висновків Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради щодо: доцільності визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 з матір`ю; щодо визначення доцільності місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 почергово з кожним з батьків у такому порядку: два тижні з батьком, два тижні з матір`ю. Такий варіант, на переконання заявника, був би альтернативним у вирішенні спору, оскільки забезпечив би рівність прав батьків та відповідав би найкращим інтересам дитини; щодо визначення доцільним місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 з батьком. Батько, перебуваючи у місті Харкові, звертався до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з проханням надати висновок та провести акт обстеження його житлових умов та акт обстеження житлових умов за адресою місця проживання матері, з якого б убачалося створення належних умов для життя та виховання ОСОБА_6 .

Вказує, що позивач отримав право на проживання у Великій Британії і натепер перебуває у цій країні, та наполягає на рівних умовах для забезпечення всіх сторін оптимальними умовами, а саме почергового графіку проживання дитини.

Крім того, підставою відкриття касаційного провадження обґрунтовано пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначено про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 160, 161 СК України у спірних правовідносинах. Таку підставу касаційного оскарження заявник обґрунтовує тим, що суд не врахував того факту, що позивач перебуває у Великій Британії та після закінчення програми щодо тимчасового захисту необхідно буде повертатися до місця свого проживання або до іншої країни, а з огляду на фінансову спроможність батька він має можливість забезпечити дитину усім необхідним.

Провадження у суді касаційної інстанції

13 листопада 2025 року Верховний Суд ухвалою у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частини другої статті

389 ЦПК України.

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 638/3841/24 у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 вказує на обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2006 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року (справа № 643/376/24).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорта громадянина України, серія НОМЕР_2 , виданого 12 жовтня 2012 року. ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Сторони з початком повномасштабного вторгнення на територію України зі сторони рф, з першочерговою метою захисту життя та здоров`я сина, прийняли рішення про залишення відповідачкою разом із сином території України. У зв`язку з цим у квітні 2022 року мати разом із сином переїхали до Польщі, де проживали до травня 2022 року. З травня 2022 року відповідачка разом із сином проживають у Великій Британії, де отримали тимчасовий захист.

ОСОБА_6 перебуває на утриманні та піклуванні матері, яка натепер займається вихованням сина, здобуттям ним освіти, духовним та фізичним розвитком. Батько дитини ОСОБА_1 також бере участь у вихованні дитини, регулярно спілкується із сином засобами телекомунікаційного зв`язку, що визнається сторонами. Позивач проживає в Польщі, має змогу та періодично відвідує сина у Великій Британії. Сторонами визнається, що позивач перебував тиждень у Великій Британії у квітні 2024 року та спільно проводив час із сином, дитина три доби проживала у батька. ОСОБА_6 пояснив, що йому подобається проживати з мамою, він і надалі бажає проживати разом з мамою та продовжувати спілкуватися з татом.

У судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив і сторонами не заперечується, що він разом з мамою близько трьох років проживає у Великій Британії, проживають у квартирі, де створені усі необхідні умови для розвитку дитини (власна спальня, стіл і все необхідне, щоб навчатися та відпочивати), відвідує місцеву англійську школу, навчається добре, йому там подобається. Обставини щодо належних умов проживання дитини підтверджуються наданими відповідачем фотоматеріалами.

В Україні позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира 4-кімнатна, загальною площею 68,2 кв. м,

на праві власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 1996 року, реєстраційний номер 609. Акт обстеження умов проживання за вказаною адресою - відсутній, проте з долучених позивачем вбачається, що у квартирі облаштована дитяча кімната. Відповідачка не ставила під сумнів автентичність фотографій, долучених позивачем, у зв`язку з чим суд не вбачав підстав не приймати цей доказ під час розгляду справи.

Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, дохід ФОП ОСОБА_1 за 2022 рік склав 347 450,00 грн, за 2023 рік 487 005,00 грн.

Також встановлено, що 13 червня 2022 року дитина почала відвідувати школу в Англії. З часом ОСОБА_7 адаптувався до школи, звичаїв, укладу життя в Англії, вивчив англійську мову. Крім школи, дитина відвідує гуртки, відвідує уроки плавання, сімейне плавання разом з мамою. Також відвідує школу бойових мистецтв на курсі самозахисту. У місті, де вони проживають, є велика українська спільнота, є український клуб для дітей, до організації якого мати теж долучилася та в якому півтора роки працювала. Хлопчик відвідував цей клуб весь цей час. З листопада 2022 року відповідач працює в університеті адміністратором на курсі. Має зручний робочий графік, з 9:00 год до 15:30 год, Два дні на тиждень відповідачка працює з дому. На канікулах, поки відповідачка на роботі, син ходить до табору.

Відповідачка орендує трикімнатну квартиру, у дитини є своя кімната. З липня 2023 року відповідачка утримує дитину сама. Батько ніяких коштів не надає, витратами на дитину не цікавиться. У мами з сином тісний емоційний зв`язок та довірливі стосунки. З народження ОСОБА_3 мати завжди була поряд та була і є основним дорослим, який про нього піклується. Мати займалася всіма побутовими справами, відводила та забирала його з дитсадка та школи, до лікарні, робила з ним домашні завдання, поробки, обирала гуртки та потім водила його на них, гуляла з ним, в тому числі з його друзями, обирала та купувала одяг, іграшки, книжки. Мама контактувала з вихователями, вчителями, лікарем, батьками друзів, відвідувала батьківські збори.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного

з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання

і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги

до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч

їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 76).

У пункті 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базисні елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 756/8947/21, провадження № 61-6421св24).

Отже, під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За встановлених у цій справі обставин суди першої та апеляційної інстанцій на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 .

Ухвалюючи рішення, суди врахували тривале проживання дитини з матір`ю, з якою він ніколи не розлучався, його тривалий час перебування за межами України, формування у дитини соціальних зв`язків у новому середовищі, відвідування гуртків та школи, а також думку малолітньої дитини, який висловив бажання проживати разом з матір`ю, а з батьком спілкуватися. Також суди врахували неможливість забезпечення встановлення почергового графіку проживання дитини з кожним із батьків з огляду на таке.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував про своє місце проживання на території України за своїм місцем реєстрації, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач вказував своє місце проживання в Республіці Польща, а на час розгляду справи апеляційним судом у Великій Британії.

Враховуючи, що під час розгляду цієї справи місце проживання позивача неодноразово змінювалося, вирішити питання щодо можливості забезпечення встановлення почергового графіку проживання дитини з кожним із батьків не вбачаєтсья за можливе, оскільки матеріали справи не містять доказів створення належних умов для проживання малолітнього ОСОБА_3 за місцем проживання батька.

Доводи заявника про те, що позивач на час подання касаційної скарги отримав право на проживання у Великій Британії і законно перебуває у цій країні, у зв`язку з чим наполягає на рівних умовах для забезпечення всіх сторін оптимальними умовами, а саме почергового графіку проживання дитини, не впливає на правильність висновків судів, оскільки позивачем не надано доказів сталого місця проживання та створення належних умов для проживання малолітньої дитини.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги доводи заявника про те, що матеріали справи не містять висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно із пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок № 866) для розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини один із батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності).

Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9 Порядку № 866, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

У разі, коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за адресою задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання.

Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду.

У цій справі, враховуючи, що сторони проживають за межами України, існує об`єктивна неможливість надання уповноваженим органом опіки та піклування висновку щодо доцільності проживання сина разом з одним із батьків та встановлення почергового графіку проживання дитини з кожним із батьків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно зазначив із посиланням на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22), про те, що ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку органу опіки та піклування.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16 (провадження № 14-327цс18), постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15 (провадження № 61-1229св18), від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16 (провадження № 61-13272св18), від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19), від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22), від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23), від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 (провадження № 61-13463св23), оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на які містяться посилання у касаційній скарзі, є різними.

Так, у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року справі № 537/5119/15 (провадження № 61-1229св18) суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, врахував, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визначення з ним місця проживання сина та вказав, що він досяг чотирнадцяти років. Тому Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання з батьком неповнолітньої дитини, яка з ним проживає.

У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року справі № 607/1091/16 (провадження № 61-13272св18) вказано, що залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції керувався тим, що суд першої інстанції встановив, що мати дітей має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1, отримує щомісячну допомогу на дітей, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Проживання дітей з матір`ю відповідає їх інтересам. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю.

У постанові від 17 жовтня 2018 року справі 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що: «Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною».

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд касаційної інстанції, погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, вказав, що в контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суди дотрималися норм матеріального права, урахували висновок органу опіки та піклування виконавчого щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, обґрунтовано визначили місце проживання малолітнього ОСОБА_6 з матір`ю. При цьому Верховний Суд зауважив, що судами враховано ту обставину, що ОСОБА_5 самовільно забрав сина з дитячого садочка, та не надавав можливості зустрічатися та спілкуватися позивачці з сином, що суперечить сімейним цінностям, які полягають в повазі один до одного та як найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини, пояснення представників соціальних служб у судовому засіданні, які намагались здійснити заходи для поновлення стосунків між матір`ю та батьком дитини, між батьками та дитиною, а також той факт, що відповідач відмовляється від спільного відвідування та отримання психологічної допомоги з метою поновлення родинних стосунків.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 (провадження № 61-592св19) зазначено, що за результатами психологічних досліджень під час психокорекційної роботи з дитиною встановлено однакову прихильність дитини до обох батьків. Але з урахуванням обставин справи та пояснень малолітнього ОСОБА_3 для забезпечення прав та інтересів дитини, суд дійшов правильного висновку що місце проживання ОСОБА_3 має бути визначено разом із матір`ю, тому, що нею створено більш сприятливі умови для проживання дитини.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справі № 750/9620/20 (провадження № 61-7187св22) вказано, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю з огляду на те, що батько, хоча й створив належні умови для проживання дитини, однак, перешкоджаючи ОСОБА_1 у спілкуванні із сином та припинивши відвідування дошкільного навчального закладу без поважних причин, діяв всупереч інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21 (провадження № 61-10119св22) зазначено, що суд апеляційної інстанції, врахувавши інтереси малолітньої дитини, її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання,

а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, взявши до уваги висновки органів опіки та піклування, житлово-побутові умови проживання кожного

з батьків обґрунтовано задовольнив первісний позов ОСОБА_1, оскільки нею створено більш сприятливі умови для проживання дитини, її гармонійного психологічного розвитку і це не вплине на реалізацію батьком його прав на участь у вихованні сина.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20 (провадження № 61-6229св23) зроблено висновок, щосуд першої інстанції обґрунтовано виснував, що проживання дитини з батьком в оточенні інших рідних для неї людей забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У постанові Верховного суду від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 (провадження № 61-13463св23) суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що у цій справі, незважаючи на те, що сторони проживають в одному населеному пункті, позитивно характеризуються, висловлюють бажання в однаковій мірі піклуватися про дітей, вказав, що не може залишити поза увагою наявність тяжкого захворювання у ОСОБА_3 та її особливі потреби. При цьому сторонами не були надані належні докази, зокрема висновки відповідних фахівців, які б підтвердили, що почергова зміна місця проживання не матиме негативного впливу на стан дитини з особливими потребами (дитини з інвалідністю підгрупи А).

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними фактичними обставинами, встановленими судами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про на неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України

Заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 160, 161 СК України у спірних правовідносинах, який обґрунтовує тим, що суд не врахував того факту, що позивач перебуває у Великій Британії, після закінчення програми щодо тимчасового захисту необхідно буде повертатися до місця свого проживання або до іншої країни, а з огляду на фінансову спроможність батька він має можливість забезпечити дитину усім необхідним.

Водночас колегія суддів зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували статті 160, 161 СК України у спірних правовідносинах, та зробили обґрунтований висновок про залишення проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, враховуючи інтереси самої дитини, які переважають інтереси батьків.

За таких обставин підстави для формування висновку Верховного Суду відсутні.

У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами попередніх інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Доводи касаційної скарги висновків судів по суті вирішення спору не спростовують та значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів. Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Тому, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лиска Павло Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк
О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара