Справа № 641/9803/25
Провадження № 2-з/638/3/26
УХВАЛА

Іменем України

06 січня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі судді Латки І.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

У січні 2026 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення суми авансу за попереднім договором у розмірі 325000,00 грн.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову, в якій останні просять накласти арешт на нежитлову будівлю літ. «В-1» загальною площею 21,9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 10 грудня 2010 року, справа № 2-13520/2010, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.08.2020 року, номер запису про право власності: 37782020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Заява мотивована тим, що предметом позову є вимога про стягнення з відповідача суми сплаченого позивачами авансу за попереднім договором купівлі-продажу від 17.12.2021 року у розмірі 325000,00 грн, що на момент підписання попереднього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам складало 12000,00 доларів США. Позивачі вважають, що без забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю літ. «В-1» загальною площею 21,9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та є об`єктом основного договору купівлі-продажу, яка належить на праві власності відповідачу, в разі ухвалення рішення по справі на користь позивачів, є ризики, що стягнення боргу може бути утрудненим та своєчасне невжиття заходів може стати перешкодою для належного та повного захисту і відновлення порушених цивільних прав заявника, у зв`язку з тим, що вказане майно може бути відчужено надалі на користь третіх осіб. На думку позивачів, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно є достатнім і співмірним із заявленими позивачами вимогам, відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Отже, заяву про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір щодо стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за попереднім договором у розмірі 325000,00 грн.

ОСОБА_4 на праві власності належить нежитлова будівля літ. «В-1» загальною площею 21,9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2020 року № 220473344.

Вартість вказаного нерухомого майна відповідно до п. 4 Попереднього договору від 17 грудня 2021 року складає 459000,00 грн, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам на час укладення договору складає 17000,00 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Із системного аналізу зазначених норм права вбачається, що підставою для забезпечення позову має слугувати обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зроблено висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Всупереч зазначеним вище вимогам позивачами не надано суду доказів того, що відповідач на теперішній час вживає заходи щодо відчуження належного їй нерухомого майна нежитлової будівлі, накласти арешт на яку просять позивачі.

Доводи позивача про можливість відчуження позивачем нерухомого майна всупереч вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються виключно на припущеннях.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявником до заяви про забезпечення позову не долучено належних і переконливих відомостей про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову, застосування яких заявлено позивачами, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Заява про забезпечення позову, окрім формального посилання на те, що існує ймовірність настання обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, не містить мотивів співмірності застосування заходів із предметом позову, підтверджену належними та допустимими доказами, наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного зазначеного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Залишити без задоволення заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про стягнення суми авансу за попереднім договором - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після підписання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст ухвали складено 06 січня 2026 року.

Суддя І.П. Латка