ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2294/25 Номер провадження 22-ц/814/1568/26Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року ТОВ «Свеа Фінанс» звернулося до суду із вказаним позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № С-502-0 від 25.06.2018 року у розмірі 12763,69 грн, а також вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування позову вказувало, що 25.06.2018 року між АТ « Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-502-0, відповідно до умов якого відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 грн. із максимальним кредитним лімітом у 200000 грн.

Відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48%.

Банк свої зобов`язання виконав, кошти відповідачу надав, проте відповідач свої зобов`язання порушив, кошти не повернув.

Також вказувало, що 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до умов якого до ТОВ « СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги за первинними кредитними договорами ,у тому числі і до відповідача.

Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору № С-502-0 від 25.06.2018 року заборгованість відповідача станом на момент звернення до суду із даним позовом становить 12763,69 грн., яка складається із: заборгованість за основним боргом- 4994,13 грн., заборгованість за відсотками- 7769,56 грн.

Враховуючи викладене просило задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2025 року Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором № С-502-0 від 25.06.2018 року у розмірі 12763,69 грн., яка складається із: заборгованість за основним боргом- 4994,13 грн., заборгованість за відсотками- 7769,56 грн.

Вирішено питання судових витрат.

На вказане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову слід відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що не була повідомлена про заміну кредитора , а також про відступлення права вимоги.

Вказувала, надані позивачем докази укладення кредитного договору не засвічені належним чином.

Зазначала, що подані позивачем докази не містять первинних бухгалтерських документів, як підтверджують факт здійснення господарських операцій про надання кредитних коштів первісним кредитором відповідачу, сплати відповідачем певних сум та нарахування відсотків. Вказує, що позивачем не надано доказів передачі прав вимоги, оскільки не долучено до справи Реєстру прав вимоги по боржниках та акту-прийому передачі реєстру. Також просила застосувати строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.06.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки № С-502-0, відповідно до умов якого відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 грн. із максимальним кредитним лімітом у 200 000 грн.

Згідно паспорту споживчого кредиту відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48%.Строк дії кредитування 12 місяців.

Угода про відкриття кредитної лінії та паспорт споживчого кредиту було підписано ОСОБА_1 .

Районним судом також встановлено, що відповідно до п. 5 Угоди укладаючи цю угоду про відкриття кредитної лінії обслуговування кредитної картки сторони погодились, що п. 5.1. клієнт ознайомлений з умовами договору, що затверджений розпорядженням банку з усіма змінами та доповненнями, які оприлюднені на Інтернет-сторінці банку за електронною адресою www.ideabank.ua та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згідний.

Даний договір був укладений в електронній формі у відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію».

П.5.7-5.11. Угоди визначено відповідальність за порушення умов зобов`язання.

Відповідачем було також підписано заяву від 25.06.2018 р. в якій нею зазначені дані про особу.

Оформлено заяву № С-502-0 про акцептування публічної оферти ПАТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку ПАТ « Ідея Банк» від 25.06.2018 р.

Також відповідачем підписано заяву № С-502-0 від 25.06.2018 на приєднання до договору про добровільне страхування життя № ПБ КК від 03.04.2017 року 25.06.2018 року.

Банк свої зобов`язання виконав, кошти відповідачу надав, проте відповідач свої зобов`язання порушила, кошти не повернула внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 12763,69 грн.

В подальшому 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до умов якого до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги за первинними кредитними договорами ,у тому числі і до відповідача за кредитним договором № С-502-0.

На виконання договору факторингу від 25 липня 2023 р. № 01.02-31/23 сторонами погоджено реєстр боржників, складено акт приймання-передачі документації, акт повернення права вимоги до Договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року та оформлено платіжну інструкцію № 9217 від 26.07.2023 р. , платник ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», отримувач ІДЕЯ БАНК АТ на загальну суму 11963508 грн.

Згідно витягу з реєстру боржників № 3 до договору факторингу від 25.07.2023 № 01.02.-31/23 ОСОБА_1 по кредитному договору № С-502-0 має заборгованість за основним боргом- 4994,13 грн., заборгованість по відсоткам-7769,56 грн. Кількість днів прострочення 1358. Загальна сума заборгованості становить 12763,69 грн.

До матеріалів справи долучено позивачем виписку з 25.06.2018 по 25.07.2023 по рахунку НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Станом на 30.05.2025 року заборгованість по кредитному договору № С-502-0 від 25.06.2018 року складає 12763,69 грн.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що позивачем доведено належними доказами неналежне виконання позичальником умов зобов`язання за кредитом, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 12763,69 грн., яка складається із тіла кредиту -4994,113 грн, та відсотків- 7769,56 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1ст. 638 ЦК України в становлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Частиною 1статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

При цьому, в ч. 1ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно з частиною 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем як факту укладання договору, так і отримання позичальником ОСОБА_1 грошових коштів на погоджених нею умовах та не виконання останньою свого обов`язку по своєчасному поверненню кредитних коштів.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право набуло статус нового кредитора. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені у статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, виходячи із змісту долученого позивачем договору факторингу, факт виконання умов договору-факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» відповідно до умов якого до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перейшло право вимоги за первинними кредитними договорами, у тому числі і до відповідача за кредитним договором № С-502-0, підтверджується реєстром боржників, актом приймання-передачі документації, актом повернення права вимоги до Договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року, платіжною інструкцією № 9217 від 26.07.2023 р.

Вказане свідчить про беззаперечний факт набуття ТОВ «СВЕА ФІНАНС» права вимоги до відповідача за кредитним договором.

З урахуванням встановлених фактичних обставин даної справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач отримала кредитні кошти, однак вчасно їх не повернула, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості а тілом кредиту у розмірі 4994,13 грн.

Поряд з тим, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції в частині процентів виходячи з наступного.

За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачу було надано кредит у розмірі 5000 грн., Згідно паспорту споживчого кредиту відсоткова ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48%. Строк дії кредитування 12 місяців.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Тому, при стягненні заявленої позивачем заборгованості, необхідно було керуватися чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами щодо його строку тривалістю в 12 місяців, а тому колегія суддів вважає, що стягненню підлягають лише проценти за період строку дії договору у розмірі , з яких тіло кредиту 5000 гривень та відсотки в сумі 2400 гривень.

Враховуючи викладе, рішення районного суду в частині стягнення відсотків за користування кредитним коштами слід змінити, зменшивши розмір процентів з 7769,56 грн. до 2400 грн., а загальний розмір з 12763,69 грн. до 7400 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

На підставі частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 367/2259/15 (провадження № 14-333цс18) зазначено, що оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення цього суду у справі "Гурепка проти України N 2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачкою не заявлялось клопотання про сплив строку позовної давності в суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 не заявлялося клопотання про сплив строку позовної давності до винесення рішення судом першої інстанцій у цій справі, відсутні підстави для застосування позовної давності під час її апеляційного розгляду.

Пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані, в т. ч., сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази та не приховувати докази.

Зважаючи на те, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в цивільному процесі, дискреційне повноваження в можливості збирати докази за власною ініціативою у випадках, коли має місце недобросовісне здійснення процесуальних прав або невиконання обов`язків щодо доказів видається, є цілком обґрунтованим та дієвим засобом боротьби із недобросовісною процесуальною поведінкою сторони в інтересах збереження балансу між приватними та публічними інтересами під час здійснення правосуддя в цивільних справах.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження повідомлення боржника про заміну кредитора не беруться до уваги, оскільки боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15.

Крім того, за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів.

Посилання в апеляційні скарзі на те, що позивачем на підтвердження отримання права вимоги не надано реєстр боржників не беруться до уваги, оскільки, надання позивачем Витягу із реєстру, а не повного реєстру, узгоджується із приписами частини другої статті 95 ЦПК України, за змістом якої, якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення районного суду слід змінити в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За правилами частини першої наведеної норми судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено на 57,98% тому необхідно здійснити перерозподіл судових витрат. В суді першої інстанції позивачем сплачено судовий збір до місцевого суду у сумі 2422,40 грн.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового забору, як інвалід 2 групи, тому слід компенсувати ТОВ « СВЕА ФІНАНС» 1404,51 грн. за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за подачу позову. Також, оскільки апеляційну скаргу задоволено на 42,02% слід стягнути з ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1908, 55 грн.

Керуючись ст.ст.367, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2025 року - в частині стягнення відсотків змінити, зменшивши заборгованості за нарахованими відсотками з 7769,56 грн. до 2400 грн., а також змінити загальну суму заборгованості, як підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користьТовариства з обмеженою відповідальністю « СВЕА ФІНАНС» з 12763,69 грн. до 7400 грн.

Судові витрати за подачу позову у розмірі 1404,51 грн. компенсувати Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « СВЕА ФІНАНС» на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1908,55 грн.

В іншій частині рішення районного суду, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2026 року.

Головуючий суддя : ________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ С.Б. Бутенко _________________ О.І. Обідіна