Справа №333/6628/25
Провадження №2/333/385/26
17 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:
судді Круглікової А.В.,
за участю секретаря судового засідання Єрмоленко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2
до відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2
про визнання частини житлового будинку особистою приватною власністю померлого, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасування арешту,
ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про визнання частини житлового будинку особистою приватною власністю померлого, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та скасування арешту.
Заявлені вимоги позивач обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 чоловік ОСОБА_5 та батько ОСОБА_2 . Після його смерті залишилась спадщина, зокрема 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . За своє життя ОСОБА_4 27 травня 2024 року залишив заповіт, який був посвічений Літенко Л.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, р. № 156. Вказаним заповітом ОСОБА_4 усе своє майно та майнові права, які належали йому, де б вони не були і з чого б вони не складались, і взагалі все те, що йому належало на день його смерті і на що він за законом мав право, без будь-яких винятків він заповідав нам позивачам по справі: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках. Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом строк ми звернулись до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 10 січня 2024 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за повітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка ОСОБА_4 . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.01. 2025 року № 28/02-31 державний нотаріус Зайцева І.Г. відмовила ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка - гр. ОСОБА_4 , оскільки вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_6 . На підставі викладеного, враховуючи відмову нотаріуса у вчиненні правочину, позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.
В судове засідання позивачка, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина, та її представник не з`явилися, про час та місце були повідомлені своєчасно та належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують, просять позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином.
На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10.06.2024 серії НОМЕР_4 , який був чоловіком ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_2 .
Після його смерті залишилась спадщина - 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .
За своє життя ОСОБА_4 27 травня 2024 року залишив заповіт, який був посвічений Літенко Л.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 156.
Встановлено, що вказаним заповітом ОСОБА_4 усе своє майно та майнові права, які належали йому, де б вони не були і з чого б вони не складались, і взагалі все те, що йому належало на день його смерті і на що він за законом мав право, без будь-яких винятків він заповідав позивачам по справі: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках кожному.
Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом строк позивачі звернулись до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.
10 січня 2024 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 , із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за повітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка ОСОБА_4 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 10.01. 2025 року № 28/02-31 державний нотаріус Зайцева І.Г. відмовила ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка - гр. ОСОБА_4 .
Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом зазначено наступне:
«для оформленням спадкових прав спадкоємцем було надано Договір купівлі-продажу 23/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , посвічений Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 20 січня 2000 року за реєстровим № 246, за яким сторонами договору були гр. ОСОБА_8 як продавець та гр. ОСОБА_4 як покупець.
У зв`язку з тим, що заявник просить видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спадкового майна, а саме на 23/100 часток житлового будинку в цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , не є можливим, так як вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_6 ».
Як встановлено судом з матеріалів справи, вказана вище частина житлового будинку була придбана покійним ОСОБА_4 за кошти батьків, які вони отримали від продажу квартири АДРЕСА_4 06 квітня 1998 року, що підтверджується договором купівлі-продажу вказаної квартири, з якої вбачається, що продаж був здійснений за 13 448 гривень.
Згідно з договору купівлі-продажу спірних 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 вбачається що ОСОБА_4 купив вказану частину будинку за 5 885 гривень.
В рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2001 року по справі № 2-2265/2001 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу зазначено, що відповідачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що шлюбні відносини припиненні в вересні 2000 року по причині різних поглядів на сімейне життя, що у позивача немає ніяких майнових претензій до відповідача.
Норми Сімейного Кодексу України та Цивільного кодексу України застосовуються до відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р., та застосовуються до відносин, які вже існували на зазначену дату в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ними чинності, очевидним є те, що оскільки спірний будинок було придбано до набрання чинності Сімейним Кодексом України та Цивільним Кодексом 2003 року, спірні правовідносини не регулюються цими нормативними документами, а регулються а Кодексом України про шлюб та сім`ю та Цивільним кодексом УРСР 1963 р. (далі - ЦК УРСР 1963), тому до спірних правовідносин щодо виникнення та набуття права власності на спірний будинок застосовуються саме ці законодавчі акти, а також Законом України «Про власність».
Згідно з ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У постановах Верховного Суду від 18.06.2018 р. у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) та від 07.10.2020 р. у справі №752/7501/18 (провадження №61-4114св20) зроблено висновки про те, що тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначену презумпцію може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Таким чином, спірні 23/100 частки житлового будинку АДРЕСА_3 є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_4 , оскільки вказане нерухоме майно останній придбав за власні особисті кошти.
Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не надано.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , особистою приватною власністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 є обґрунтованими та підтвердженими зібраними у справі доказами. У зв`язку з чим, задовольняються судом в цій частині.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За приписом ч. 2 ст. 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, враховуючи відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, позивачі звернулись до суду за захистом свого порушеного права з вимогами про визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 відповідно право власності на 23/200 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , які належали ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2000 року, посвідченого Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, р. № 246.
Заявлені вимоги в цій частині є обґрунтованими та підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому задовольняються судом повністю в цій частині.
Також, судом встановлено, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 8 червня 2011 року з ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання спільної дочки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 1/6 частини із всіх видів його заробітку(доходу) до закінчення навчання, але не більше як до 23-х років, починаючи з 04.04.2011 року.
На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_3 16.08. 2011 року був виданий виконавчий лист 2-2652.
24.08.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого поводження № 28304756.
Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 28304756, виданого: 27.12.2012, видавник: Державний виконавець Коблицька А.Є., Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції в порядку виконання виконавчого листа 2-2652 виданого 16.08.2011 року Комунарським судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 накладений арешт на його нерухоме майно.
Вказана вище заборона чинить перешкоди позивачам в оформленні спадщини, а тому останні звернулись до суду із позовною вимогою про усунення перешкод в праві власності шляхом скасування зазначеної заборони.
Згідно з роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові № 5 від 3.06.2016 р. "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Така правова позиція висловлена і в Постанові ВС в справі 711/3591/21 від 03.05.2022 року.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.
Стаття 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.
Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивачів, внаслідок чого останні позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.
Згідно з п.1 ч. 2ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV(далі - Закон №1952-IV) державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналізуючи вищенаведені обставини, в даний час дія арешту на нерухоме майно порушує права позивачів, оскільки відповідно до відомостей наданих виконавчою службою виконавчі документи відносно останніх та ОСОБА_4 у відділі на виконанні не перебувають.
Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про скасування арешту майна, яке належало ОСОБА_4 є обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, доведеними вищевказаними належними та допустимими доказами і підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 258-259, 263-268, 274, 279 ЦПК України, суд
Визнати 23/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , особистою приватною власністю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Визнати за ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживає: АДРЕСА_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), право власності на 23/200 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , які належали ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2000 року, посвідченого Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 246.
Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 23/200 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за заповітом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , які належали ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2000 року, посвідченого Лучко Н.Г., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 246.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова