Справа № 212/3042/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого - судді Дехти Р.В., за участі секретаря судового засідання Попик С.Д., в порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності учасників справи та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Кривому Розі цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

24.03.2025 року позивач - ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ») звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути із відповідача на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №200173479 від 13.11.2018 року в розмірі 88519,86 грн. та судові витрати пов`язані з розглядом даної справи у сумі 2422,20 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 13.11.2018 року між Акціонерним товариством «БАНК ФОРВАРД» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Відповідач) було підписано Заяву (Оферту) №200173479 на укладення Договору про надання та використання платіжної картки - далі кредитний договір, відповідно до умов якого Відповідачу було випущено на його ім`я платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено Ліміт, в межах якого Позичальник має право здійснювати операції з використанням Картки за рахунок наданого Банком кредиту, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами кредитного договору шляхом встановлення Ліміту на Рахунку Позичальника, що підтверджується виписками за кредитним договором.

25.07.2024 року АТ «БАНК ФОРВАРД» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали Договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги. Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «БАНК ФОРВАРД», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №200173479 від 13.11.2018 року.

Отже, термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» вимушене звернутись із даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у судовому порядку з метою захисту та поновлення порушених прав, а саме повернення кредитних коштів, відсотків у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором.

Станом на дату відступлення права вимоги заборгованість Відповідача перед Позивачем за кредитним договором №200173479 від 13.11.2018 року становить 88519,86 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 45187,68 грн.; заборгованість за відсотками - 12154,73 грн.; заборгованість за комісією - 31177,45 грн..

Ухвалою суду від 31.03.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 26.06.2025 року вирішено питання щодо витребування доказів.

Ухвалою суду від 13.11.2025 року вирішено питання щодо витребування доказів.

Ухвалою суду від 16.12.2025 року вирішено питання щодо витребування доказів.

Представник позивача до суду не з`явився, до початку розгляду справи надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі.

27.05.2025 адвокат Амельчишин Олег Валерійович, який дії в інтересах відповідача ОСОБА_1 , подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В позові не зазначені: обставини, які б надали суду можливість в повній мірі встановити які цивільно-правові відносини та підставі яких правочинів виникли між сторонами та коли саме; не зазначено коли саме відповідачем була підписана заява (оферта) на укладення кредитного договору та з яким саме банком; коли саме та який саме рахунок був відкритий відповідачу, яка саме (вид та номер) кредитна картка була випущена; якій ліміт був встановлений на цьому кредитному рахунку, яку плату за користування кредитом повинен був сплачувати відповідач; не зазначено коли саме та які конкретно (на яку суму коштів) банк виконав свої зобов`язання і який саме банк.

Крім того, представник позивача вважав, що додана до справи заява (оферта) №200173478 подана до АТ «Банк Форвард» 13.11.2018 за рахунком картки № НОМЕР_1 не містить суми кредиту та інших обов`язкових умов даного виду договору. Тому кредитний договір є неукладеним оскільки за приписами ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 і ч. 2 ст. 10561 ЦК України обов`язковими умовами договору є окрім іншого: строк дії договору, розмір грошових коштів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати. Проте в заяві (оферті) яку позивач вважає кредитним договором ці обов`язкові умови відсутні.

В заяві про видачу кредиту відсутній термін його дії та дата повернення кредитних коштів. Також в позові не зазначено коли настав термін в який відповідач був зобов`язаний повернути кредитні грошові кошти.

Доданий до позову «Опитувальник клієнта - фізичної особи» є недопустимим доказом оскільки не містить підпису відповідача на першому аркуші вказаного документу.

В заяві (оферті) відповідача не зазначено, що доданий позивачем до позову «Паспорт споживчого кредиту» є невід`ємною частиною до вказаної заяви, а тому не є невід`ємною частиною договору споживчого кредиту.

В заяві про відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 відсутня дата його відкриття.

Згідно розписки про отримання картки від 13.11.2018 відповідач отримав кредитну картку № НОМЕР_2 до вказаного рахунку зі строком дії до 31.08.2023. Однак, розрахунок заборгованості зроблений до 24.07.2024 тобто по за межами дії кредитного договору. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється. Тому з цієї дати проценти за кредитом не нараховуються, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.

Крім того, доданий до позову розрахунок суми заборгованості не підтверджує обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки в графі «Сума заборгованості (поточна)» за період до 12.06.2023 та з 13.08.2023 до 24.07.2024 зазначена сума заборгованості, яка дорівнює 0.00 грн. Однак в графі «Нараховано відсотків на поточну суму заборгованості» наявні нарахування різних сум грошових коштів, що є неможливим оскільки 24% відсоткової ставки від суми 0 грн. дорівнює 0 грн.

При цьому суми нарахування 0,001 відсотків на суму простроченої заборгованості не відповідають дійсності. Наприклад станом на 12.09.2023 зазначена заборгованість в сумі 45187,68 грн. Отже 0,001% від вказаної суми становить: (45187,68х0.001)/100=0,451 грн., а не 150,73 грн., як зазначено в розрахунку. Теж саме стосується інших нарахувань відсотків наведених в розрахунку заборгованості.

Також позивачем додано розрахунок комісії в розмірі 3%. Однак в доданому до позову паспорті споживчого кредиту відсутні посилання на будь-які комісії. При цьому розрахунку не зрозуміло 3% це річних чи за місяць, а також 3% від суми чого.

В виписці АТ Банк Форвард» по особовим рахункам угоди №200173479 від 13.11.2018 за період з 01.07.2010 по 10.06.2023 зазначені рахунки, відомості про належність яких саме ОСОБА_1 відсутні, а саме: № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 .

Відповідно до вказаної виписки порахунку № НОМЕР_1 , який дійсно належить ОСОБА_1 станом на 14.05.2023 обрахована заборгованість на суму 44057,98 грн.

В цій же виписці в розділі за рахунком № НОМЕР_5 в графі дебет вказані витрати не з рахунку відповідача № НОМЕР_1 , а з іншого рахунку № НОМЕР_6 . Тому зазначена в цьому розділі сума заборгованості 1089,64 грн. стягненню з відповідача не підлягає.

Теж саме стосується в розділах виписки по іншим рахункам: на суму 10843 грн. по рахунку № НОМЕР_4 , на суму 129,70 грн. по рахунку № НОМЕР_7 , на суму 7241,18 грн. по рахунку № НОМЕР_8 .

Крім того, згідно виписки по особовим рахункам з 11.06.2023 по 24.07.2024 по рахункам угоди №12440463 баланс по дебіту та кредиту рахунку № НОМЕР_9 та НОМЕР_10 становить 0.00 грн. Проте з даної виписки не зрозуміло, яке відношення має відповідач до вказаних у цій виписці рахунків. Теж саме стосується і інших банківських виписок.

Щодо договору про відступлення права вимоги представник відповідача вказав, що згідно п. 2 наданого договору про відступлення права вимоги між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» №GL1N426202/1 від 25.07.2024 останній набуває прав кредитора за цім договором не раніше сплати коштів в сумі 69349284,90 грн., обумовлених в п. 4 цього ж договору.

Однак, згідно платіжного доручення від 23.07.2024 позивачем начебто було сплачено на рахунок АТ «Банк Форвард» № НОМЕР_11 у Національному банку України грошові кошти в сумі 70 122 419,74 грн. як оплата за лот GL1N426202.

Тобто, ціна договору не відповідає розміру перерахованих грошових коштів згідно платіжного доручення, що викликає обґрунтовані сумніви у здійсненні зазначеного платежу.

Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13.11.2018 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Заяву (Оферту) №200173479 на укладення Договору про надання та використання платіжної картки - далі кредитний договір, відповідно до умов якого Відповідачу було випущено на його ім`я платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено Ліміт, в межах якого Позичальник має право здійснювати операції з використанням Картки за рахунок наданого Банком кредиту, а Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору, що підтверджується вказаною заявою.

В наданих суду позивачем банківських виписках та в інших наданих позивачем документах відсутні відомості про дату та розмір отриманих кредитних коштів, однак наявні відомості про розмір заборгованості починаючи з 13.11.2018 року, що підтверджується випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 та наданим позивачем розрахунком.

Суд погоджується з аргументами представника відповідача та зазначає, що ні в позовній заяві, ні в будь-яких інших наявних у справі документах відсутні відомості про те термін дії кредитного договору. Такі відомості про строк кредитування зазначені лише в заяві (оферті) відповідача ОСОБА_1 від 13.11.2018 на отримання кредиту додатком до якої є паспорт споживчого кредиту, згідно якого сума кредиту становить 50000 грн. терміном на 13 місяців, а тому на думку суду строк повернення кредиту настав 13.12.2019 року.

Також суд погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості з огляду на таке.

Наданий суду позивачем розрахунок фактично є інформативною таблицею в якій наведений перелік складових заборгованості та їх цифрове значення. Однак, наданий суду документ у вигляді таблиці не містить відомостей про те яким чином позивач визначив та розрахував кожну суму по періодам, з яких джерел та які саме були отримані позивачем похідні дані.

Зокрема в розрахунку позивача відсутні відомості про те: коли, яка сума та на який рахунок відповідача була зарахована сума кредитних коштів; яким чином нараховувалися проценти та інші складові заборгованості; на якій підставі був змінений розмір процентів за комісією та що саме це за комісія. Таким чином позивачем не надано суду належного розрахунку розміру заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , а також не надано доказів на підтвердження того, що строк дії кредитного договору перевищував 13 місяців. Інші наявні у справі документи не можуть слугувати для визначення іншої дати закінчення дії кредитного договору ніж встановлена судом, оскільки вони на зазначені в заяві (оферті) на отримання кредиту як документи, на підставі яких сторони визначили термін дії кредитного договору.

В той же час суд не погоджується з твердженням представника відповідача про необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на банківському рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 дійсно перебували кредитні кошти, якими відповідач користувався та за користування якими сплачував відсотки. Тому суд не вбачає підстав для відмови в повному обсязі.

Згідно п. 3.2. Заяви сума кредитних коштів не може перевищувати 19 999 грн. і зарахування кредитних коштів повинно відбутися лише згідно надісланого клієнтом банку (відповідачем) відповідного розпорядження з зазначення суми кредиту та його терміну. Вказане розпорядження позивачем суду надано не було.

Згідно вказаного пункту Заяви строк кредитування не міг перевищувати 36 місяців і доказів укладення сторонами будь-якої угоди щодо продовження терміну його дії суду не надано. Отже максимальний строк закінчення терміну дії кредиту міг би настати не пізніше 13.11.2021. Однак, позивачем не надано суду жодного документу, в якому був би зазначений строк дії кредитного договору, а в позовній заяві позивач вказав, що термін повернення кредиту настав, але не зазначив коли саме це відбулося.

В п. 3.11.4. Оферти зазначено, що строк дії кредитного договору буде відповідати строку дії Договору банківського обслуговування. Однак, вказаний договір банківського обслуговування суду не наданий, тому неможливо встановити строк дії кредитного договору. При цьому сам позивач навіть в позовній заяві не вказує термін дії кредитного договору.

Згідно доданого позивачем паспорта споживчого кредиту сума кредиту становить 50000 грн. терміном на 13 місяців, а тому строк повернення кредиту настав 13.12.2019 року. Однак в цьому ж паспорті споживчого кредиту зазначено, що умови кредитного договору можуть відрізнятися від умов викладених в даному паспорті споживчого кредиту, зокрема щодо суми і термінів дії кредитного договору (строку кредитування).

В позовній заяві не вказано яка саме сума кредитних коштів була надана відповідачу. Позивач послався дише на виписку з банківського рахунку згідно якої відсутні відомості про зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів.

В договорі добровільного страхування вказаний термін дії даного договору 24 місяці. Однак, Оферта не містить положень про врахування строку дії договору страхування при визначенні строку дії кредитного договору.

Не містить Оферта і посилань щодо можливості визначення терміну дії кредитного договору на підставі наданої позивачем розписки про отримання картки з зазначенням терміну її дії до 31.08.2023.

Тому на думку суду, виходячи з наявних у справі доказів, неможливо встановити інший ніж 13.12.2019 року, строк закінчення терміну дії кредитного договору, а тому нарахуванні процентів за кредитом після зазначеної дати суд вважає безпідставним.

Надана позивачем таблиця, по своїй суті не є розрахунком заборгованості, а фактично є відомістю про розмір зроблених невідомо яким чином нарахувань.

Згідно наданих суду позивачем відомостей станом на 12.12.2019 року сума заборгованості за кредитним договором становить 42398,81 грн. Нараховані відсотки 3490,68 грн. З них сплачено, 3591,69 грн., тобто в більшому розмірі ніж були нараховані. Загалом сплачено відсотків 30368,46 грн.

Тому суд вважає, що відповідачем ОСОБА_1 зайво сплачене відсотки, розмір яких становить 30368,46-3591,69=26776,77 грн.

Відповідно до наданого розрахунку станом на 12.09.2023 поточна заборгованість відсутня, а прострочена заборгованість становить 45187,68 грн.

Враховуючи відсутність в позові посилання на дату закінчення терміну дії кредитного договору, або на дату його припинення, або на дату настання права вимоги дострокового погашення кредиту, ні з розрахунку, ні зі змісту позовної заяви не зрозуміло, чому станом на 13.08.2023 поточна заборгованість почала обраховуватися як прострочена.

Тому суд вважає, що з врахуванням зайво сплачених відповідачем грошових коштів в якості процентів, прострочена заборгованість становить 45187,68-26776,77=18410,91 грн.

З наданого суду позивачем розрахунку не вбачається за рахунок чого збільшувалася поточна заборгованість відповідача після 12.12.2019 року.

Відповідно до наданого розрахунку станом на 12.12.2019 відповідачем сплачена заборгованість на суму 21252,05 грн., а загалом в сумі 38400,86 грн.

Тобто, після 13.12.2019 відповідачем сплачено 38400,86-21252,05=17148,81 грн.

В виписці АТ Банк Форвард» по особовим рахункам угоди №200173479 від 13.11.2018 за період з 01.07.2010 по 10.06.2023 зазначені рахунки, відомості про належність яких саме ОСОБА_1 відсутні, а саме: № НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 .

Відповідно до вказаної виписки порахунку № НОМЕР_1 , який дійсно належить ОСОБА_1 станом на 14.05.2023 обрахована заборгованість на суму 44057,98 грн.

В цій же виписці в розділі за рахунком № НОМЕР_5 в графі дебет вказані витрати не з рахунку відповідача № НОМЕР_1 , а з іншого рахунку № НОМЕР_6 . Тому зазначена в цьому розділі сума заборгованості 1089,64 грн. стягненню з відповідача не підлягає.

Теж саме стосується в розділах виписки по іншим рахункам: на суму 10843 грн. по рахунку № НОМЕР_4 , на суму 129,70 грн. по рахунку № НОМЕР_7 , на суму 7241,18 грн. по рахунку № НОМЕР_8 .

Крім того, згідно виписки по особовим рахункам з 11.06.2023 по 24.07.2024 по рахункам угоди №12440463 баланс по дебіту та кредиту рахунку № НОМЕР_9 та НОМЕР_10 становить 0.00 грн. З даної виписки не вбачається, що відповідач має будь-яке відношення до вказаних у цій виписці рахунків.

З врахуванням вище наведеного суд вважає, що з наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість відповідача становить 18410,91-17148,81=1262,10 грн., яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Щодо стягнення з відповідача комісії в сумі 31177,45 грн. суд зазначає, що в Оферті та паспорті споживчого кредиту відсутні відомості про те за що стягується комісія, розмір комісії та які підстави для її нарахування і стягнення.

Якщо під комісією позивач мав на увазі плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,25% щомісяця, то це є лише припущенням, яким суд не може обґрунтувати своє рішення, оскільки позивачем в позові про вказану обставину нічого не зазначено, а суд самостійно не може визначати, які саме витрати мав на увазі позивач, заявляючи позовну вимогу про стягнення з відповідача комісії на вище вказану суму у розмірі 31177,45 грн., а згідно наданого позивачем розрахунку нарахованої комісії у розмірі 2.25% у відповідача відсутня заборгованість по її сплаті.

Більш того, ні з зі змісту позовної заяви, ні з розрахунку не вбачається, чому розмір комісії змінився з 2,25% до 3% та на якій правовій підставі. Тому суд вважає, що комісія не підлягає стягненню з відповідача.

Такі висновки суду відповідають матеріальним нормам права України та правовим позиціям Верховного Суду, які підлягають врахуванню при вирішенні даної справи.

Так, відповідно до висновку Вищого господарського суду України, наведеному у постанові Вищого господарського суду України від 06.04.2017 року у справі №905/2009/15, висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеному у Постанові від 30.08.2019 року №353/614/15-ц - банківські виписки в поєднанні з іншими доказами є належними доказами на підтвердження видачі кредиту.

Відповідно до позиції Верховного Суду у справі №554/4300/16-ц банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковим рахунком відповідача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`зання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до абз. 1 ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, згідно з яким позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищезазначені норми, основними умовами надання кредиту є безумовне його повернення, строковість, платність, цільова спрямованість і забезпеченість. Водночас, кредитний договір не може змінюватись в односторонньому порядку, і позичальник несе відповідальність за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків за його користування.

Враховуючи, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, а виходячи зі змісту наявних у справі доказів, дата його припинення чітко не визначена, тому суд не вбачає підстав для застосування при вирішенні справи положень ст. 625 ЦК України, що відповідає правовим позиціям Верховного Суду, які слід враховувати при вирішенні цієї справи.

Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, вказуючи про необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Верховним Судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51.

Також у разі відсутності належного розрахунку, суд може відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач не довів обґрунтованість своїх претензій.

При оцінці судом наданих позивачем розрахунків заборгованості підлягають застосуванню наступні правові висновки Верховного Суду.

Досліджуючи наданий розрахунок, який сам по собі не є належним та допустимим доказом наявності заборгованості та її розміру за договором, враховуючи що будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано, суд зазначає, що розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.

Указане узгоджується з постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18.

Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Не надання позивачем належного розрахунку є невиконанням його обов`язку доведення своїх вимог перед судом.

Так, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором №200173479 від 13.11.2018 в розмірі 1262 (одна тисяча двісті шістдесят дві) гривень 10 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» судовий збір у розмірі 34 (тридцять чотири) гривень 53 копійки.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського Апеляційного протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "КРЕДИТ-КАПІТАЛ" юридична адреса: вулиця Смаль-Стоцького, буд 1, корпус 28, місто Львів, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_12 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 23.02.2026 року.

Суддя: Р. В. Дехта