КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/5834/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

20 листопада 2025 року до Ірпінського міського суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

У заяві ОСОБА_1 просить встановити юридичний факт перебування неповнолітньої дитини - падчерки ОСОБА_2 на утриманні ОСОБА_1 ..

Обґрунтовуючи заяву, заявник зазначає, що встановлення вказаного факту необхідно йому як підтвердний документ при зверненні до Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії для усиновлення ОСОБА_2 .

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу до Ірпінського міського суду Київської області для вирішення питання про відкриття провадження.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не послався на жодні конкретні факти чи докази, які б підтверджували існування спору між заявником та іншими особами. Навпаки, надана до матеріалів справи заява-згода біологічного батька на усиновлення падчерки свідчить про відсутність спору та про згоду біологічного батька на усиновлення.

Заявник зазначав, що не ним не заявлялося жодних позовних вимог до біологічного батька чи інших осіб, а також біологічний батько не заявляв жодних позовних вимог до будь-якого з членів родини заявника. З матеріалів справи вбачається, що біологічний батько сам надав заяву-згоду на усиновлення. Предмет звернення це лише підтвердження факту утримання дитини для подальшої консульської процедури усиновлення. Суд першої інстанції не обгрунтовував, у чому сам встановлення цього факту створює ризик порушення прав біологічного батька за відсутності будь-яких заперечень з його боку та за наявності нотаріальної згоди.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкриття провадження, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що у справі наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі ОСОБА_3 (батька дитини) у вихованні та утриманні дитини ОСОБА_2 та/або ухилення від такої участі, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника, і підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 11 вересня 2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17 червня 2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

У справі, що переглядається заявник ОСОБА_1 просив встановити факт перебування неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на його утриманні. При цьому батьком дитини у свідоцтві про народження записана інша особа, яка не позбавлена батьківських прав.

Заявник зазначав, що усиновлення ОСОБА_2 є його особистим волевиявленням та бажанням. Це рішення також підтримує його дружина - матір ОСОБА_4 . Заявник забезпечує її побут, навчання й розвиток, супроводжує до лікарів, бере участь у шкільному житті та спільно проводить дозвілля.

Також зазначав, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04.12.2018 року у справі № 569/5225/18 прізвище падчерки ОСОБА_2 було змінено на прізвище заявника - ОСОБА_5 (а.с. 12-16).

Крім того, наголошував на тому, що біологічний батько та його батьки не брали (та не беруть) участь у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Це підтверджується свідченням біологічного батька у наданій заяві-згоді на усиновлення (а.с. 25).

Вказав, що отримання судового рішення про встановлення факту утримання заявником неповнолітньої дитини ОСОБА_2 необхідно заявнику як підтверджуючий документ при звернення до Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії для її усиновлення.

Відповідно до ч. 1 статті 121 СК Україниправа та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

Відповідно до ч. 2 статті 150 СК Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч. 1-4 статті 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 статті 260 СК Україниякщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до ч. 1 статті 268 СК Українимачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до статті 15 СК Українисімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Відповідно до ч. 2 статті 15 СК Україниякщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

Відповідно до ч. 4 статті 15 СК Україниневиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

У Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23 зазначив, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав батька обмежується або припиняється.

Факт утримання дитини не біологічним батьком, а вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 551/812/23.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що безпосередньо питанням (процедурою) усиновлення (удочеріння) займається компетентний суд, а не посольство України, як це зазначає заявник у своїй заяві. Адже посольства виконують виключно функцію обліку усиновлих дітей громадян України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, з огляду на встановлені у даній справі обставини та правові висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що із заяви ОСОБА_1 вбачається наявність спору про право, зокрема щодо участі батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її утриманні та/або ухилення від такого утримання.

Такий спір підлягає розгляду в порядку позовного провадження із залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції не послався на жодні конкретні факти чи докази, які б підтверджували існування спору між заявником та іншими особами, навпаки, надана заява-згода біологічного батька на усиновлення падчерки свідчить про відсутність спору та про згоду біологічного батька на усиновлення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки доведення факту перебування на утриманні дитини пов`язане із настанням (існуванням) обставин, за яких її рідний батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Факт перебування на утримані дитини особою, яка не є її батьком, не може встановлюватись у безспірному порядку або за згодою лише матері дитини, або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23 (провадження № 61-5903св24), від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23 (провадження № 61-14070св23), від 04 грудня 2024 року у справі № 551/812/23 (провадження № 61-9313св24), від 31 жовтня 2025 року у справі № 295/8334/24 (провадження № 61-8677св25).

Доводи апеляційної скарги про те, що біологічний батько не заперечує проти усиновлення, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки з урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дітей, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дітей у позовному провадженні.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23 (провадження № 61-7565св24)).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у відкритті провадження та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «23» лютого 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко