КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3575/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галагана В.І. у м. Київ 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила розірвати шлюб, укладений нею з ОСОБА_1 07 липня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1381, не надавати строк для примирення.

Позов мотивувала тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від даного шлюбу у подружжя є неповнолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказувала, що сторони по справі уже декілька років не підтримують подружніх відносин та не є сім`єю, причиною розпаду сім`ї, на думку позивача, є те, що вони з відповідачем мають різного складу характери, їх погляди на життя не співпадають. Сім`я розпалася остаточно, примирення неможливе ні за яких умов. Сторони проживають окремо і не мають наміру відновлювати спілкування та подальше сімейне життя. Шлюб існує лише формально, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. З урахуванням зазначеного, позивач просила суд не давати строку для примирення та наполягала на розірванні шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1381, актовий запис № 1381, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на передчасність ухваленого рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що за змістом самого рішення, представником позивача було надано до суду клопотання про надання строку на примирення, однак стороною позивача не надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення сторонами дій на примирення, ураховуючи, що відповідачем не отримано ні позовну заяву з додатками, надіслану позивачем, ані копію ухвали про відкриття провадження в справі, надіслану судом, та відповідачем не надано суду заяву про підтримання позиції позивача щодо примирення сторін.

Вважав позицію суду необґрунтованою і такою, що не узгоджується з приписами ст. 111 СК України. Оскільки позивач вважала, що шлюб можна зберегти, її представником було подане відповідне клопотання. Однак суд першої інстанції не врахував позицію позивача та не надав сторонам жодного строку на примирення, чим фактично позбавив права на збереження сім`ї, гарантованого законом.

Вважав, що судом було порушено ст. 111 СК України, а також ст. 51 Конституції України, згідно з яким держава охороняє шлюб і сім`ю як основи суспільства.

Вказував, що суд обмежився формальним з`ясуванням факту подання позову, не дослідивши дійсні сімейні обставини. Фактично сторони продовжують спілкуватися, мають трьох спільних неповнолітніх дітей, проживають спільно за однією адресою в Королівстві Бельгія, Муніципалітет Тервюрен, Афонс Асселбергслаан 4, підтримують побутові відносини, виховують дітей, що свідчить про наявність реальної можливості збереження сім`ї. Більше того, клопотання про надання строку на примирення подала сторона позивача, що свідчить про реальну можливість збереження сім`ї. Натомість суд першої інстанції зробив висновок про фактичне припинення шлюбних відносин без належного обґрунтування і доказів цього факту, чим порушив вимоги ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи, а також п. 1 ст. 112 СК України, не врахувавши наявність у подружжя трьох неповнолітніх дітей.

Вказував, що шлюб є не лише юридичним актом, а й соціальною цінністю, охоронюваною державою, зазначав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки принципам, закріпленим у ст. 1, 7 СК України, не з`ясував мотивів подачі клопотання позивачем про надання строку на примирення, не дослідив, чи дійсно між сторонами відсутні підстави для подальшого спільного життя, таким чином, рішення суду є передчасним і порушує їхнє з позивачем право на збереження сім`ї.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання учасники справи не з`явились, від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 та відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що згідно змісту позовної заяви, позивач займає категоричну позицію щодо розірвання шлюбу, заперечує будь-яку можливість примирення з відповідачем.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не мають, фактично живуть окремим одне від одного життям, формальне існування даного шлюбу суперечить моральним засадам суспільства.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1381 (а. с. 16).

У шлюбі народжено спільних дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 17 - 18).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 надано нові докази, ідентифіковані ним у переліку додатків до апеляційної скарги як витяги про місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання щодо можливості долучення даних доказів, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 8 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року відкрито провадження в даній справі про стягнення заборгованості в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали (а. с. 30 - 32).

Копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів направлено на адресу ОСОБА_1 , разом із тим, докази отримання ним копії позовної заяви з додатками та ухвали суду в матеріалах справи відсутні.

Отже, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви із додатками, а відтак відсутні докази обізнаності відповідача про рух справи в суді першої інстанції, причини неподання ним доказів до суду першої інстанції визнаються апеляційним судом поважними, а відтак дані докази приймаються судом.

Апеляційний суд також враховує, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Досліджуючи надані відповідачем докази, апеляційним судом встановлено, що фактично ОСОБА_1 надав копії двох документів, складених іноземною мовою без перекладу на українську мову, з яких не можна встановити їх змісту, а також органу, яким вони були видані.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають від шлюбу трьох неповнолітніх дітей, однак сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано позицію позивача, якою подано заяву про надання строку для примирення, та залишено цю обставину поза увагою, що, на думку відповідача, свідчить про можливість збереження шлюбу, якої було позбавлено сторін судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що формальне існування шлюбу суперечить моральним засадам суспільства, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції 03 жовтня 2025 року представником позивача ОСОБА_7 подано клопотання про надання подружжю строку для примирення тривалістю три місяці, посилаючись на те, що на теперішній час між сторонами проводяться процедури примирення щодо збереження шлюбу.

Відхиляючи дане клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення сторонами дій на примирення, та відповідачем не надано суду заяву про підтримання позиції позивача щодо примирення сторін.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано те, що ОСОБА_3 у позові категорично заперечувала проти примирення та просила не надавати строк для примирення подружжя, а також те, що подружжя декілька років не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства.

Оскільки за цей тривалий час сторони не змогли відновити подружні стосунки, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який не вбачав підстав для надання подружжю строку для примирення.

Відтак, оскільки ОСОБА_3 у позові категорично заперечувала проти надання строку на примирення, та оскільки фактичні обставини справи свідчать, що подружжя впродовж декількох років не змогло дійти примирення, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким було відмовлено у наданні подружжю строку на примирення.

Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивача розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б моральним засадам суспільства, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

При цьому апеляційний суд враховує, що свої наміри примиритися сторони до дня ухвалення судового рішення 08 жовтня 2025 року так і не реалізували, а також не надали доказів вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на примирення.

Доводи апеляційної скарги, що подружжя проживає спільно за однією адресою в Королівстві Бельгія, не підтверджуються належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Апеляційний суд приймає до уваги, що сама позивач ОСОБА_3 , якою подавалося клопотання про надання строку на примирення, до суду з апеляційною скаргою не звернулася і до апеляційної скарги ОСОБА_1 не приєдналася, а отже погодилася з судовим рішенням і станом на час ухвалення рішення не заперечувала проти розірвання шлюбу, від позову не відмовилась як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо передчасності висновків про розірвання шлюбу і порушення судом права сторін на збереження сім`ї.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.