ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1592/24 Номер провадження 22-ц/814/344/26Головуючий у 1-й інстанції Коновод О.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Триголова В.М.

суддів Лобова О.А., Пилипчук Л.І.

секретар: Горбун К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом.

На обґрунтування позову зазначав, що він ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_3 повернулися з ОСОБА_4 до України у 2007 році та короткий проміжок часу знімали квартиру у с. Семенівка Полтавської області, де і зареєстровані дотепер. Роботу подружжя знайшло у місті Хорол, де й працюють дотепер. Таким чином, внаслідок звернень до місцевої влади у 2009 році позивач знайшов пустуючий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 , та домовився з родичами померлої власниці про те, що він буде там жити, вести господарство та дбати про нерухомість (опалювати, ремонтувати, доглядати, сплачувати за неї платежі та податки, зокрема і будь-які комунальні, а вони не будуть проти цього, про що станні надали відповідні розписки .Відповідно до цієї домовленості і дозволу сільської ради позивач уклав договори з енергопостачаючими компаніями і сплачував усі їх рахунки за спожиту єлектроенергію та газ його сім"єю та домогосподарством АДРЕСА_1 , податки за землю, інші платежі необхідні для функціонування вказаного домогосподарства та його систем, опалення, вентиляції, енергопостачання, тощо дотепер, тобто сумарно і безперервно вже на протязі 15 років.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 12 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участі третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання права власності на майно- відмовлено.

Непоргодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норма матеріального та процесуального права, висновки викладені в рішенні є суперечливими.

Апелянт вказує, що підстав для домовленості із відповідачем про зайняття домоволодіння не було оскільки станом на 2009 рік відповідач не мав ніякого відношення до спірного будинку, так як своє родство (і право на спадок) довів судовим шляхом лише у 2019 році, а отримав право на будинок (у спадщину) лише у серпні 2022 року за рішенням суду.

Зазначає, що його вимоги є законними та обґрунтованими , адже доказами у справі підтверджено всі обставини набуття спірного будинку , проживання там позивача із сім`єю та відсутність у відповідача будь яких прав щодо майна до 2002 року.

Зважаючи на вказане скаржник просить скасувати рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 травня 2025 року , та постановити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу , в якому відповідач вказує на безпідставність скарги та просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 зі своєю дружиною ОСОБА_3 внаслідок звернень до місцевої влади у 2009 році знайшли пустуючий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 , та домовилися з родичами померлої власниці про те, що вони будуть там жити, вести господарство та дбати про нерухомість.

Згідно розписок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позивачу із сім`єю дозволили проживати у спірному будинку.

Згідно довідки виданої ВК Петракіївської сільської ради Хорольського району від 28.12.2010 №02-25/751 , ОСОБА_1 дійсно проживав в будинку покійної ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації.

Відповідно до довідки про склад сім`ї виданої ВК Хорольської міської ради Полтавської області станом на 2023 рік у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 проживають без реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_9 .

Також, до матеріалів справи долучено докази надання комунальних послуг на імя ОСОБА_1 та сплату за їх надання сім`єю позивачів.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 року задоволено позов ОСОБА_2 і визнано за ним право власності на вищевказане домоволодіння.

Позивачем по даній справі № 548/1592/24 ОСОБА_1 та іншими особами було подано апеляційну скаргу на зазначене рішення.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09.05.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та інших осіб було залишено без задоволення, а рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 19.08.2022 року залишено без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Зі змісту статті 344ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку, при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема те, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

При цьому, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастаття 344 ЦК).

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед, слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно довимог ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давніший строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте, не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому, володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому, безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/233 8/16-ц (провадження № 61-2017св 18).

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічний правовий висновок щодо правильності застосування положень ст. 344 ЦК України, зробив Верховний Суд у постановах від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21), від 24 червня 2021 року у справі № 219/49/20 (провадження № 61-2924св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 206/1759/20 (провадження № 61-9602св21), від 13 лютого 2023 року у справі № 752/13337/19 (провадження №61-19667св21).

Із матеріалів справи вбачається, що у 2009 році ОСОБА_1 із сімєю знайшли пустуючий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 , та домовилися з родичами померлої власниці про те, що вони будуть там жити, вести господарство та дбати про нерухомість. Згідно розписок ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позивачу із сім`єю дозволили проживати у спірному будинку.

Згідно довідки про склад сім`ї виданої ВК Хорольської міської ради Полтавської області станом на 2023 рік у спірному будинку за адресою АДРЕСА_1 проживають без реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_9 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримав можливість проживати у спірному майні з дозволу його власника, проте вказане майно не передавалось у його власність.

При вирішення спору судом було враховано, що згідно вимог діючого законодавства за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Надані до суду докази про утримання майна не можуть самі по собі свідчити про законність заволодіння оспорюваним майном, відкритість та безперервність його використання, а також про давність заволодіння спірним майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У даному ж випадку у майна наявний власник , позивачу було відомо про те , що майно надане йому у користування , власник у свою чергу від права власності на спірне майно не відмовлявся.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення та вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.367,374ч. 1 п. 1,375,382,383,384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: О.А. Лобов

Л.І. Пилипчук