Провадження № 2/337/266/2026
ЄУН № 337/5948/25
18 лютого 2026 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя
у складі головуючого судді Кучерука І.Г.
з участю секретаря Роман Д.В.
представника позивачки ОСОБА_2
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Запорізька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_3 в якому просить суд визнати її такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позивних вимог вказано, що позивачка отримала квартиру від Запорізької міської ради від 12.12.1997р за адресою АДРЕСА_1 , де отримала ордер № 1379. За ордером визначені члени родини, які мають право мешкати у ній, а саме син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . На сьогодні ця квартира 2 х кімнатна не приватизована. Донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на сьогодні мешкає з позивачкою за адресою АДРЕСА_1 з дати свого народження по сьогодні. Син ОСОБА_4 несе службу Збройних силах України. Відповідачка не мешкає з 2019 року, виїхала і місце її мешкання мені на сьогодні не відомо. Декілька разів її бачила у місці, але повертатися до місця свого мешкання вона не бажає. За рішенням Хортицького суду м. Запоріжжя справа № 337/1138/14ц від 14 березня 2014р ОСОБА_3 була позбавлена батьківських прав на дитину ОСОБА_5 , стягнуто за його утримання аліменти (рішення суді надається), де позивачка призначена опікуном, місце мешкання дитини вказано у розпорядженні районної адміністрації № 467р.
Відповідачка не проживає з нею та своїм сином, та не допомагає вести господарство, не сплачує за комунальні послуги, а її реєстрація за зазначеною адресою не дозволяє їй розпоряджатись квартирою на власний розсуд, значно обмежує законні права, вона змушена сплачувати за неї комунальні послуги та інше.
Посилаючись на норми ст. 71 ,72 ЖК України, просить суд визнати відповідачку такою що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
18.11.2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін та залучено Запорізьку міську раду, в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
02.12.2025 року до суду від представниці третьої особи надійшли пояснення у яких зазначено, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована та перебуває у власності Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад. Також слід врахувати, що у разі визнання Відповідача по справі такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вона не буде мати змоги скористатися своїм правом на житло, на приватизацію, таким чином право Відповідача може бути порушено. У разі, якщо судом буде встановлено належними та допустимими доказами тривалу відсутність Відповідачів (понад 6 місяців) без поважних причин у спірному житловому приміщенні, він може бути визнаний в судовому порядку таким, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням. У разі встановлення судом достатніх та належних доказів, що підтверджують викладені доводи Позивача у позовній заяві прийняти по даній справі рішення на розсуд суду в межах діючого законодавства України.
У судове засідання третя особа не з`явилась. У письмових поясненнях представниця третьої особи просить розглянути справу без участі третьої особи.
Представник позивачки та позивачка вважають за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи.
У судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не заявилася, відзив на позов не надала, повідомлялася належним чином шляхом направлення судової повістки листом рекомендованою кореспонденцією на зареєстровану адресу відповідачки, та шляхом розміщення оголошення про час і місце розгляду справи на офіційному веб-порталі суду, будь яких заяв не надала.
Представник позивачки та позивачка не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідачки з ухваленням заочного рішення.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, та за відсутності відповідачки та третьої особи.
У суду є підстави для ухвалення заочного рішення, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.
У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з мотивів викладених у позові і просив їх задовольнити.
У судовому засіданні позивачка просила позовні вимоги задовольнити і вказала, що її донька ОСОБА_3 у квартирі не проживає з 2019 року. Вона познайомилась з молодим чоловіком, зібрала свої речі і з ним пішла. З донькою ніяких сварок і скандалів не було, де вона наразі проживає позивачка не знає. Два роки потому у 2023 році відповідачка приходила, поросила дати їй гроші. До квартири не заходила, подзвонила у омофон і перебувала біля під`їзду. Відповідачка не надає допомоги для здійснення платежів за комунальні послуги, речей її у квартирі немає. У відповідачки були ключі від квартири і безперешкодний доступ, перепон у користуванні квартирою їй ніхто не чинив.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що позивачка є його сусідкою і проживає у квартирі АДРЕСА_2 . Відповідачку ОСОБА_7 бачив один раз коли вона виходила з ліфта і йшла до своєї квартири, це було приблизно у 2019 - 2020 році. Після цього він її взагалі не бачив. Свідку невідомо і він не чув щоб відповідачу виганяли з квартири або перешкоджали чимось.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Відповідачка ОСОБА_7 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 вже сім років. У 2023 році бачила відповідачку яка дзвонила в омофон і до неї вийшла позивачка, вони поспілкувались приблизно 10 хвилин і ОСОБА_7 пішла. Позивачку свідок знає з 2010 року коли ще з нею проживала відповідачка. Сварок і скандалів між ними не було. У ОСОБА_7 були свої ключі від квартири, які свідок бачила ще до війни. Свідок була у спірній квартирі і речей відповідачки у квартирі не бачила.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, свідків, суд приходить до наступних висновків.
За змістом статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що відповідно до корінця ордеру на житлове приміщення № 1379 від 12.12.1997 року, ОСОБА_1 надано житлове приміщення квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Вказані члени родини: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_3 .
Відповідачка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 13.11.2025 року, зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 07.06.2001 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , відповідачка ОСОБА_3 являється донькою позивачки ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиногог Державного демографічного реєстру від 24.10.2023 року, у квартирі за адресою АДРЕСА_3 з 13.10.2009 року зареєстрований ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 являється сином ОСОБА_3 .
Відповідно до розпорядження голови Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради від 09.07.2010 №467р «Про встановлення опіки та призначення ОСОБА_1 опікуном над малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », опікуном малолітнього було призначено ОСОБА_1 та закріплено за ним право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.03.2014 року, ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до акту № 01/11/25 від 03.11.2025 року ОСББ «Ювілейний 35» за адресою АДРЕСА_1 постійно проживає ОСОБА_1 являється наймачем. Її донька ОСОБА_3 за адресою не проживає з серпня 2019 року.

Згідно до письмових пояснень третьої особи, квартира АДРЕСА_2 не приватизована та перебуває у власності Запорізької міської територіальної громади в особі Запорізької міської ради.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Відповідно до розділу IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про основні засади житлової політики» який набрав чинності 15.02.2026 року, визнано такими, що втратили чинність: Житловий кодекс України, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.

З огляду на те, що за твердженням позивачки, які не спростовані відповідачкою, відповідачка відсутня за місцем реєстрації понад встановлений законом строк, не проживає в спірній квартирі, що підтверджено поясненнями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , актом ОСББ «Ювілейний 35», а також те, що у зв`язку з реєстрацією відповідачки у позивачки виникли труднощі щодо реалізації свого права також по сплаті додаткових коштів квартплати, та труднощі в реалізації прав користування і розпорядженням квартирою, то права позивачки підлягають захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме на підставі ст. 71, 72 ЖК України, що буде ефективним способом захисту.

Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Також суд враховує, що відповідно до положень ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання відповідачки позивачкою як наймачем квартири в позасудовому порядку не можливе. Крім того, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Так, відповідно до п.2,6 ч.1 ст.24 цього закону орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема, заяви власника (співвласників) житла, інших осіб про смерть особи; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

У Постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі № 344/7064/16-ц зазначено «У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк».

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачкою житлового приміщення, судом не встановлено.

Судом встановлено, що відповідачка не проживає в квартирі за місцем своєї реєстрації на протязі понад 6 місяців, квартирою не цікавиться, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує вартість нарахованих також неї житлово-комунальних послуг, останній раз її бачили біля будинку та спірної квартири у 2023 році, перепон які б заважали відповідачці у користуванні спірної квартирою судом не встановлено.

Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні особисті речі, предмети побуту відповідачки, не надано доказів поважності причин не проживання у спірній квартирі .

Встановлені судом обставини дають підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 13, 89, 229, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП. НОМЕР_3 ), такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом який його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 19.02.2026 року.

Суддя: І.Г.Кучерук