ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 509/6243/24

провадження № 61-16539св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року у складі судді Кочко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 19 лютого 2011 року по 05 лютого 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 .

Весь час від свого народження син проживав з позивачкою.

Зокрема, з 09 лютого 2016 року він був зареєстрований та фактично проживав разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та навчався в Комунальному закладі «Опорний заклад «Кодимський ліцей № 2».

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у справі № 503/156/19 визначено порядок участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні з сином наступним чином:

1) шляхом встановлення зустрічей з дитиною:

кожну першу та третю п`ятницю, суботу, неділю щомісяця з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без присутності матері, з можливістю виїзду до місця проживання батька дитини;

почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 15:00 год до 20:00 год, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 год 31 грудня до 19:00 год 03 січня та з 15:00 год 06 січня до 19:00 год 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

половину днів шкільних канікул (в літній та зимовий період) для відпочинку та оздоровлення дитини на території України, за попереднім узгодженням періоду з матір`ю дитини;

2) шляхом необмеженого спілкування батька з сином за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, з урахуванням режиму дня дитини.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у справі № 503/156/19 змінено та виключено з резолютивної частини рішення наступні висновки щодо порядку визначення участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 15:00 год до 20:00 год, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 год 31 грудня до 19:00 год 03 січня та з 15:00 год 06 січня до 19:00 год 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Позивачка зазначила, що батько має законне право на участь у спілкуванні з дитиною у визначені судом дні, а мати - законне право на своєчасне повернення дитини після зустрічі з батьком.

Однак, ОСОБА_3 не виконує належним чином рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у справі № 503/156/19.

Так, у березні 2024 року позивачка віддала сина батьку на період весняних канікул, не чинивши ніяких перешкод, однак у подальшому відповідач в телефонній розмові повідомив, що не має наміру повертати дитину, оскільки хоче виховувати його сам.

Вказане спонукало її звернутися з метою захисту своїх законних прав та інтересів до правоохоронних органів.

Стверджує, що з 02 жовтня 2024 року вона позбавлена права на спілкування з сином.

Вважає, що ОСОБА_3 у незаконний спосіб позбавив її права виховувати сина - ОСОБА_5 шляхом зміни місця проживання дитини, без її згоди та без відповідного рішення суду.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила суд негайно відібрати її малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у особи, яка незаконно його утримує, - ОСОБА_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , і повернути його за попереднім місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 , допустивши негайне виконання рішення суду у частині відібрання сина і повернення його.

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справа дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з ОСОБА_6 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2011 року по 05 лютого 2014 року, від шлюбу мають дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Пояснив, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року та постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року у справі № 503/156/19 визначено його участь у спілкуванні з сином та його вихованні, оскільки після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з ОСОБА_8 .

В той же час, він знаходився із сином у значно ближчих, теплих та дружніх стосунках аніж матір.

Влітку 2024 року ОСОБА_9 проводив у нього шкільні канікули за адресою: АДРЕСА_2 .

Дитині подобалося перебувати такий тривалий термін у батька, жити разом із ним, проводити із ним багато часу.

ОСОБА_3 , в свою чергу, докладав усіх зусиль, аби організувати дитині корисне та цікаве дозвілля, посилено займався усебічним її розвитком, гідно виховував сина, виявляв справжні батьківські якості.

Дитина мала бажання мешкати саме з ним, однак матір наполягла на поверненні сина до м. Кодими та його проживанні разом із нею, як і раніше.

У подальшому, при проживанні з матір`ю, у сина погіршилися відносини з нею, в результаті чого на початку жовтня 2024 року стався конфлікт, під час якого ОСОБА_10 та дідусь ОСОБА_9 (батько матері) ОСОБА_11 застосували до малолітньої дитини фізичне насилля та нанесли їй тілесні ушкодження, внаслідок чого до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис №0000416 від 03 жовтня 2024 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

Зважаючи на ситуацію, що склалася, ОСОБА_3 , до якого син в першу чергу звернувся за допомогою, забрав його до себе, оскільки його подальше знаходження з матір`ю загрожувало психологічному та фізичному здоров`ю ОСОБА_9 , порушувало його безпеку.

Наразі син проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує, що зарахував дитину до 8-го класу Одеського ліцею «Надія» Одеської міської ради, займається відновленням психологічного та емоційного стану дитини, продовжує гідно її виховувати, брати активну участь у навчанні та позашкільному розвитку сина.

Стверджує, що матір не виконує повною мірою та належним чином свої батьківські обов`язки, вважає, що проживання сина з відповідачкою за зустрічним позовом може загрожувати життю та здоров`ю дитини.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 22 вересня 2025 року.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та частково задовольняючи вимоги зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що судовим рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року саме за позовом ОСОБА_3 визначено його участь у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , у зв`язку із чим дійшли висновку, що, з урахуванням встановленого судом порядку спілкування батьком з дитиною, вказана дитина проживала саме з матір`ю ОСОБА_3 .

При цьому суди встановили, що 02 жовтня 2024 року між дитиною та матір`ю і дідусем виник конфлікт, під час якого останні застосували до ОСОБА_5 фізичне насилля, внаслідок чого до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 жовтня 2024 року внесено запис № 0000416 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

Після цього випадку малолітній ОСОБА_5 одразу звернувся за допомогою до батька, який з метою уникнення конфліктних ситуацій забрав сина за його згодою до себе.

На підставі викладеного суди вважали безпідставними посилання ОСОБА_3 на те, що батько самовільно відібрав дитину.

Суди також встановили, що батько зарахував сина до 8-го класу Одеського ліцею «Надія» Одеської міської ради, займається відновленням психологічного та емоційного стану дитини, продовжує гідно її виховувати, брати активну участь у навчанні та позашкільному розвитку сина. Батько дбає також і про позашкільний розвиток дитини, у зв`язку з чим ОСОБА_5 відвідує дитячі секції та тренування

ОСОБА_3 має стабільний дохід, який дозволяє йому мати якісний рівень життя та повністю забезпечувати дитину всім необхідним.

Під час розгляду справи судами була заслухана думка дитини - ОСОБА_5 , який пояснив, що бажає проживати разом з батьком, йому подобається проживати саме з батьком, проводити з ним дозвілля, він допомагає з уроками, проводить багато часу з ним, у них склалися теплі, дружні та відверті стосунки.

На підставі викладеного суди дійшли висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та про часткове задоволення зустрічних позовних вимог з визначенням місця проживання дитини з батьком до 22 вересня 2025 року, тобто до досягнення дитиною 14 років.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

29 грудня 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд», на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити у справі нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

06 лютого 2026 року від ОСОБА_12 до Верховного Суду надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

04 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з 19 лютого2011 року по 05 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у справі № 503/156/19 за позовом ОСОБА_3 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з сином ОСОБА_5 та визначено участь батька у спілкуванні та вихованні сина наступним чином:

1) шляхом встановлення зустрічей з дитиною:

кожну першу та третю п`ятницю, суботу, неділю щомісяця з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без присутності матері, з можливістю виїзду до місця проживання батька дитини;

почергово, через один рік, в день народження дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з 15:00 год до 20:00 год, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 год 31 грудня до 19:00 год 03 січня та з 15:00 год 06 січня до 19:00 год 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

половину днів шкільних канікул (в літній та зимовий період) для відпочинку та оздоровлення дитини на території України, за попереднім узгодженням періоду з матір`ю дитини;

2) шляхом необмеженого спілкування батька з сином за допомогою телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, з урахуванням режиму дня дитини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 10 вересня 2019 року у справі № 503/156/19 змінено та виключено з резолютивної частини рішення наступні висновки щодо порядку визначення участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 :

почергово, через один рік, в день народження дитини з 15:00 год до 20:00 год, а якщо воно припадає на суботу або неділю з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, кожного року, в дні святкування Нового року та Різдва Христового з 15:00 год 31 грудня до 19:00 год 03 січня та з 15:00 год 06 січня до 19:00 год 07 січня, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок;

почергово, через один рік, в день святкування Пасхи з 17:00 год п`ятниці до 19:00 год неділі, з урахуванням режиму дня дитини, без обмеження місця прогулянок.

В решті рішення залишено без змін.

За заявою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка надійшла 02 жовтня 2024 року,слідчим сектору дізнання Подільського РУП ГУ Національної поліції в Одеській області 03 жовтня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис №0000416 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України за фактом того, що 01 жовтня 2024 року біля 21:47 год ОСОБА_3 та ОСОБА_11 нанесли йому тілесні ушкодження.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 грудня 2024 року зобов`язано Службу у справах дітей Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору відповідно до вимог частини п`ятоїстатті 19 Сімейного кодексуУкраїни.

Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 23 січня 2025 року № 12, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_3 .

З вказаного висновку вбачається, що на комісії з питань захисту прав дитини при Таїровській селищній раді 16 січня 2025 року була заслухана думка малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який висловив своє бажання проживати разом з батьком.

Під час розгляду справи судам першої та апеляційної інстнцій у судовому засіданні була заслухана думка дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що бажає проживати разом з батьком, йому подобається проживати саме з батьком, проводити з ним дозвілля, він допомагає з вивченням уроків, проводить багато часу з ним, і з батьком у склалися теплі, дружні та відверті стосунки.

З початку жовтня 2024 року і станом на час розгляду справи ОСОБА_5 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою № 01-26/665 від 07жовтня 2024 року ОСОБА_5 є учнем 8-го класу Одеського ліцея «Надія» Одеської міської ради.

Відповідно до договору про надання спортивно-оздоровчих послуг, укладеного між ОСОБА_3 (замовник) та ТОВ «ФІТ ДРІМ»(виконавець), ОСОБА_5 відвідує дитячі секції та тренування у спортивному клубі «Fitness Stadium» за адресою: м. Одеса, вул. Маразліївська, буд. 1/20 .

Згідно з службовою характеристикою від 08 квітня 2024 року № 60.71924 ОСОБА_3 займає посаду заступника начальника відділення поліції з превентивної діяльності відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області, має спеціальне звання майора поліції, характеризується як відповідальний, цінний співробітник та відданий справі служіння українському народові поліцейський із відповідними моральними якостями.

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 25квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурським Г. М. за реєстровим № 187, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 , яка складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 68,2 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м.

На підставі договору купівлі-продажу від 11 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитонюк Т.А. за реєстровим № 2452, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер :02:005:0428, площею 0,08 га, та розташований на ній житловий будинок, загальною площею 278,3 кв.м, житловою площею 78,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_5 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюютьсязаконом (частина друга статті 29 ЦК України).

Разом із тим, статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У відповідності до статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)

Частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.

Отже, з огляду на положення статей 160, 171 СК України, статті 12 Конвенції з прав дитини, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати, оскільки у дитини з досягненням віку 10 років наявне право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (див. постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі N241/47/19 (провадження N 61-5726св20)).

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення сімейних відносин між сторонами син залишився проживати з матір`ю.

За заявою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка надійшла 02 жовтня 2024 року,слідчим сектору дізнання Подільського РУП ГУ Національної поліції в Одеській області 03 жовтня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис №0000416 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України за фактом того, що 01 жовтня 2024 року біля 21:47 год ОСОБА_3 та ОСОБА_11 нанесли йому тілесні ушкодження.

Після цього малолітній ОСОБА_5 звернувся за допомогою до батька, який з метою уникнення конфліктних ситуацій забрав сина за його згодою до себе.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що посилання ОСОБА_3 на те, що батько самовільно відібрав дитину, є безпідставними та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Крім цього, під час розгляду справи судами була заслухана думка дитини - ОСОБА_5 , який пояснив, що бажає проживати разом з батьком, йому подобається проживати саме з батьком, проводити з ним дозвілля, він допомагає з уроками, проводить багато часу з ним і саме з батьком у дитини склалися теплі, дружні та відверті стосунки.

Також встановлено, що батько дитини ОСОБА_3 характеризується позитивно, має постійний дохід, забезпеченийокремим житлом, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався.

Наразі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області від 23 січня 2025 року № 12, орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_3 . На комісії з питань захисту прав дитини при Таїровській селищній раді 16 січня 2025 року була заслухана думка дитини, яка висловила своє бажання проживати разом з батьком.

При таких обставинах, дослідивши об`єктивні та наявні у справі докази, суди попередніх інстанцій, прийнявши до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, їх поведінку щодо дитини, вік дитини, умови проживання та інші обставини, що мають істотне значення, надавши оцінку висновку органу опіки та піклування, дійшли обґрунтованого висновку, що проживання дитини саме з батьком буде відповідати її найкращим інтересам та забезпечить його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

При цьому мати не позбавлена права спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

При цьому суди правильно визначили місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком саме до 22 вересня 2025 року, оскільки згідно з частиною третьою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цими судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 квітня 2025 рокута постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов