УХВАЛА

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 296/5555/22

провадження № 61-3451ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання правочинів частково недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «ВІН ФІНАНС», третя особа - ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 23 липня 2023 просила:

- визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги № 1283-Ф від 30 січня 2019 року, який укладений за результатами електронного аукціону № UA- ЕА-2018-12-06-000090-Ь від 28 грудня 2018 року між ПАТ «Банк Форум» в собі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а саме в частині відступлення права вимоги по договору кредиту № 0093/08/52-EZkvW від 01 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум»;

- визнати частково недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 30 січня 2019 року, укладений між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 70, в частині відступлення права вимоги по іпотечному договору від 01 жовтня 2008 року, який укладено між ОСОБА_1 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та зареєстровано в реєстрі за № 17763.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 лютого 2025 року позов задоволено повністю та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційні скарги ТОВ «ВІН ФІНАНС» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 лютого 2025 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року повернуто.

13 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку повторно звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла до суду 17 березня 2026 року), в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року і залишити в силі рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 лютого 2025 року.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги закріплені у статті 392 Цивільного процесуального кодексу України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам, визначеним пунктом 5 частини другою статті 392 ЦПК України.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України встановлено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (частина друга статті 389 ЦПК України).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

При поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник має зазначити відомості про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину третю статті 411 ЦПК України у касаційній скарзі має бути зазначено відповідний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

Процесуальний закон покладає на заявника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або порушення норм процесуального права, яке допустили суди попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень та чітко визначити підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України, з вказівкою на відповідні висновки суду, рішення якого оскаржується, з одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані при розгляді справи.

Відповідно до відомостей з Єдиного держаного реєстру судових рішень

ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_3 , вже зверталась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року. Підставами касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначала пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Зокрема, роз`яснено заявниці, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, посилання у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах,) заявниця має обов`язково зазначити відомості про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду від02 січня 2026 року повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року з підстав неусунення у повному обсязі недоліків, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 08 грудня 2025 року, а саме: невиконання вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення. В ухвалі зазначено, що сама по собі вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження судового рішення,передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Незважаючи на зазначене, ОСОБА_1 повторно подала касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, у якій вказує, що не погоджується з вказаним судовим рішенням і знову підставою касаційного оскарження зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Однак заявниця знову не вказала щодо застосування якої саме норми права відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (приписи частини першої статті 400 ЦПК України).

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що визначені процесуальним законом. Верховний Суд є судом права і здійснює перегляд постановлених та оскаржених судових рішень повністю лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Разом з тим учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

ОСОБА_1 , повторно звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, не усунула обставин, що стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги, належним чином не вказала підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені процесуальним законом.

Повторне звернення з касаційною скаргою можливо лише у випадку, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, однак ОСОБА_1 вдруге подала касаційну скаргу, не обґрунтувавши належним чином підстави касаційного оскарження судового рішення.

Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку

Враховуючи, що заявниця не виконала вимоги процесуального закону при повторному зверненні до суду касаційної інстанції, не обґрунтувала належним чином підстави касаційного оскарження судових рішень, подана касаційна скарга підлягає поверненню.

За загальним правилом, повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до Верховного Суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання правочинів частково недійсними - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников