УХВАЛА

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 225/3164/21

провадження № 61-1610ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року в провадженні за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив звільнити його з дня подачі позову до суду від сплати аліментів та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня подачі позову до суду, до повноліття дитини.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 21 серпня 2024 року позов задоволено.

Звільнено з 24 травня 2021 року ОСОБА_1 від сплати аліментів, стягнутих на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року в справі № 225/6586/17 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 травня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено, здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року за нововиявленими обставинами на підставі пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Заява обґрунтована тим, що нововиявленими є обставини: лист Відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Полтавській області від 02 травня 2025 року № 13109, відповідно до змісту якого в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №2/206/199/25, виданого 24 лютого 2025 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_1 та передачі його матері ОСОБА_2 встановлено, «що дитина ОСОБА_3 відмовився їхати із стягувачем ОСОБА_2 , боржник перешкод у виконанні рішення суду не чинив, про що складено відповідний акт державного виконавця».

06 червня 2025 року з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області заявнику стало відомо «про складність виконання судового рішення». Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 18 червня 2025 року ОСОБА_1 повідомили про відрахування із суми його доходів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 50% доходів щомісяця до погашення заборгованості в сумі 64 348 грн, а потім продовжувати у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. Тому, з 01 травня 2025 року з його пенсії проводяться відрахування у розмірі 50% від пенсії, що становить 1 785,54 грн.

Також вказує, що станом на 27 червня 2025 року в реєстрі боржників з`явилася інформація, що він є боржником по аліментам. 27 червня 2025 року Приватбанк повідомив його про блокування його кредитного рахунку на підставі постанови державного виконавця Торецького ВДВС, також про блокування рахунків його повідомив Ощадбанк. Наголошує, що вказане є грубим порушенням його прав та прав дитини на матеріальне утримання.

ОСОБА_1 зазначає, що про нововиявлені обставини, а саме: факти небажання дитини їхати з матір`ю, а також стягнення з нього безпідставної заборгованості з аліментів на дитину, яка з 2020 року мешкає разом з ним, у розмірі 64 343 грн йому стало відомо у червні 2025 року. Станом на сьогоднішній день ОСОБА_4 продовжує проживати з батьком. Мати дитини матеріальним забезпеченням сина не займається, а навпаки отримує аліменти, ще й за попередній період.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року за нововиявленими обставинами.

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , вказав, що наведені заявником обставини, а саме факт проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком був предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення судового рішення по суті позовних вимог, при цьому, такою обставиною ОСОБА_1 обґрунтовував позов про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, тому така обставина не є нововиявленою в розумінні статті 423 ЦПК України.

Також, Дніпровський апеляційний суд вказав, що не є нововиявленими обставини доводи заявника про ймовірне небажання дитини проживати та спілкуватися з матір`ю, що утруднює примусове виконання виконавчого листа №2/206/199/25, та наявність заборгованості зі сплати аліментів, стягнення яких визначено судовим рішенням, оскільки такі доводи не спростовують встановлені апеляційним судом обставини на підставі досліджених доказів, що стали підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини.

У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно та без належного дослідження доказів не визнав наведені заявником обставини нововиявленими, які існували, але не були йому відомі, а саме:

ОСОБА_2 вчиняла проти сина ОСОБА_5 домашнє насильство та неприпустимі методи вихованні, в зв`язку з чим дитина категорично відмовляється жити з матір`ю;

протиправне «фіктивне» нарахування заборгованості зі сплати аліментів;

факт нецільового витрачення стягувачем аліментів;

відкриті кримінальні провадження за фактом внесення недостовірної інформації працівниками Торецького ВДВС під час розрахунку заборгованості по аліментам та фактом умисного невиконання рішення суду про зупинення стягнення аліментів, відкритих 04 липня 2025 року та 14 жовтня 2025 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною другою статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді.

Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що наведені заявником обставини не є нововиявленими обставинами у розумінні статті 423 ЦПК України.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок (що є прерогативою судів апеляційної та касаційної інстанції), а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Отже, для того, щоб відповідні обставини можна було віднести до нововиявлених відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, вони повинні існувати на час розгляду справи, і про них не було і не могло бути відомо особі, яка звертається із заявою.

ОСОБА_1 визначає нововиявленими обставинами, які існували, але не були йому відомі під час ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року, зокрема небажання ОСОБА_3 проживати з матір`ю, водночас суд апеляційної інстанції правильно виснував, що вказана обставина була предметом оцінки під час ухвалення постанови від 29 листопада 2024 року, адже ОСОБА_1 обґрунтовував свій позов вказаною обставиною, тобто, що дитина проживає з ним з 2020 року, що також вбачається зі змісту рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 21 серпня 2024 року.

Обставини, які ОСОБА_1 вважає нововиявленими, а саме: протиправне «фіктивне» нарахування заборгованості зі сплати аліментів; факт нецільового витрачення стягувачем аліментів, за своєю юридичною ознакою та характеристикою не становлять предмет дослідження в справі про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

Обставини, які заявник вважає нововиявленими, а саме відкриті кримінальні провадження за фактом внесення недостовірної інформації працівниками Торецького ВДВС під час розрахунку заборгованості по аліментам та фактом умисного невиконання рішення суду про зупинення стягнення аліментів, відкритих 04 липня 2025 року та 14 жовтня 2025 року, є обставинами, які виникли після ухвалення 29 листопада 2024 року постанови апеляційного суду, тобто є новими обставинами.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, що вказані ОСОБА_1 обставини не є нововиявленими в розумінні статті 423 ЦПК України, що стало підставою для відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не можна розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення апеляційним судом норм права, а зводиться до незгоди заявника з ухваленим судовим рішенням, законність та обґрунтованість якого доводами касаційної скарги не спростована.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026 року в провадженні за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Ступак