Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/4632/24

номер провадження 2/695/198/26

16 лютого 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Ушакової К.М.

за участю: секретаря судового засідання Козлова Б.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 16.12.2016 ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» уклали кредитний договір №, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику кредит на споживчі потреби з річною відсотковою ставкою за кредитом 0.01%. Загальний розмір кредиту 11840,00 грн. На виконання своїх зобов?язань за кредитним договором, ТОВ «ФК «ЦФР» було видано кредит відповідачу, що підтверджується випискою по рахунку, що додається до позовної заяви. У свою чергу позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно детального розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становить 34562,57 грн. 26 червня 2019 року між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» було укладено договір відступлення прав вимоги №20190626, за умовами якого права вимоги за кредитним договором № від 16.12.2016 до відповідача перейшло до ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ». 29 травня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Таким чином, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло статусу кредитора за кредитним договором № від 16.12.2016.

Враховуючи викладене вище, позивач просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № від 16.12.2016 у розмірі 34562,5691 грн., судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9200,00 грн.

Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13.12.2024 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

28 квітня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Джирми А.В. до суду надійшов відзив та заява про застосування до позовних вимог строку позовної давності, у яких вона зазначила, що позивач у позовній заяві стверджує про наявність договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ" на підставі кредитного договору № від 16.12.2016. Водночас до позовної заяви не додано ані оригіналу, ані копії зазначеного кредитного договору. Натомість позивачем надано лише копію заяви № від 16.12.2016 на отримання кредиту, а також копії договорів відступлення права вимоги та договору факторингу, стороною яких відповідач не є та про існування яких йому стало відомо виключно після ознайомлення з матеріалами даної справи. Крім того, позивач не надав жодних належних і допустимих доказів перерахування грошових коштів відповідачу на виконання умов кредитного договору № від 16.12.2016. На думку відповідача, такі докази відсутні, а заявлені позовні вимоги є надуманими та необґрунтованими. Щодо нарахованих відсотків представник відповідача вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок їх сплати визначаються договором. При цьому норма про сплату процентів до дня повернення позики може застосовуватися лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу строку кредитування або у разі пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється, а захист його прав можливий лише в межах охоронних правовідносин, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач має право вимагати сплати лише тих відсотків, які були узгоджені сторонами, нараховані та не сплачені в межах строку дії кредитного договору. Після закінчення цього строку правові підстави для нарахування відсотків відсутні. Крім того, у відзиві наведено посилання на норми Закону України «Про споживче кредитування», якими встановлено обмеження щодо розміру пені та штрафних санкцій, заборону одночасного застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення, а також максимальний розмір сукупної неустойки. Представник відповідача зазначає, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 та внесенням змін до ЦК України і Закону України «Про споживче кредитування» позичальники звільняються від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, у тому числі від обов`язку сплати неустойки, штрафів, пені та інших платежів, нарахованих починаючи з 24.02.2022, які підлягають списанню кредитодавцем. Разом із тим представник відповідача наголошує, що наведені норми законодавства застосовуються до договірних зобов`язань, тоді як у даній справі первісний кредитний договір, укладений між позичальником і кредитором, позивачем не надано. Крім того, у відзиві зазначено про сплив строку позовної давності. Так, навіть згідно з графіком платежів, доданим до позовної заяви, граничний термін останнього платежу визначено 20.12.2017. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки, а перебіг цього строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Із урахуванням наведеного право на звернення до суду у позивача виникло з 21.12.2017, а отже, позов подано з порушенням установленого строку позовної давності, про застосування якого відповідач заявляє у даному відзиві. Враховуючи викладене вище, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

07 травня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС», у якому воно зазначило, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України чітко визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України як єдиним нормативно-правовим актом, що регулює дане питання, були продовжені законодавцем на період дії карантину в імперативному порядку. У зв`язку з цим подання будь-яких заяв про поновлення строку позовної давності з поважних причин на період дії карантину не вимагалося, оскільки такий строк в силу вимог закону є продовженим автоматично. Крім того, на період дії воєнного стану відповідно до п. 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX. За таких обставин строк позовної давності у даній справі жодним чином не є пропущеним.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09.12.2025 клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Джирми А.В. про витребування оригіналів доказів у справі задоволено частково. Витребувано у ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» належним чином засвідчені копії кредитного договору № від 16.12.2016 та докази перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на виконання умов вказаного договору.

Представник позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» у судове засідання не з`явився. У матеріалах справи є заява про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити

У судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Джирма А.В. не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 16.12.2016 між відповідачем та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» було укладено кредитний договір №.

За умовами кредитного договору, кредитодавець надав позичальнику кредит на споживчі потреби в сумі 11840,00 грн. з річною відсотковою ставкою 0.01% від суми боргу за договором та щомісячною відсотковою ставкою 6,49%, 0,3 % пені від загальної суми прострочення, терміном на 12 місяців. Укладення договору кредиту відбулось, шляхом підписання відповідачем заяви на отримання кредиту.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з умовами отримання кредитів від ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» cкладає між ним та банком кредитний договір.

Згідно платіжного доручення № від 16.12.2016 ТОВ «ФК «ЦФР» перарахувало ОСОБА_1 на дебетовий рахунок № НОМЕР_1 кошти у розмірі 10000,00 грн. згідно договору №.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 16.12.2016 заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем становить 30437,27 грн, із яких: 5920,15 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 1,14 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 18595,98 грн. прострочена плата за управління; 5920,00 грн. заборгованість за штрафом/пенею.

Статтею 610ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.

26 червня 2019 року між ТОВ «ФК «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ», було укладено договір відступлення прав вимоги № 201906626, згідно якого ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором .

Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення прав вимог №201906626 від 26.06.2019 та реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, заборгованість відповідача за кредитним договором № від 16.12.2016 становить 30437,27 грн, із яких: 5920,15 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 1,14 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 18595,98 грн. прострочена плата за управління; 5920,00 грн. заборгованість за штрафом/пенею.

29 травня 2024 року між ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 29/05/2024, згідно якого до ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.

Згідно виписки з додатку до договору факторингу № 29/05/2024 від 29.05.2024 року, та реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, заборгованість відповідача за кредитним договором № від 16.12.2016 становить 30437,27 грн, із яких: 5920,15 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 1,14 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 18595,98 грн. прострочена плата за управління; 5920,00 грн. заборгованість за штрафом/пенею.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Як передбачено ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно ч. 1 ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісних кредиторів, що було б належним виконанням відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, та не надав суду доказів належного виконання зобов`язання за договором кредиту, після відступлення права вимоги позивачу.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЦЕНТР ФІНАНСОВИХ РІШЕНЬ», правонаступником якого є ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № від 16.12.2016, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу кредитних коштів, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення кредитної заборгованості, в загальному розмірі 11841,29, із яких: 5920,15 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 1,14 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 5920,00 грн. заборгованість за штрафом/пенею.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 18595,98 грн. по простроченій платі за управління за кредитним договором, то суд зазначає наступне.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другоїстатті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2019 року, справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначена умова договору порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивачем при звернені до суду з даним позовом, не надано будь-яких доказів в розумінні положень ст. 76-81 ЦПК України, із яких би суду можливо було встановити, за які послуги банку була нарахована комісія, та чи була обізнаний відповідач по справі про її розмір, при укладенні кредитного договору.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 18595,98 грн. по простроченій платі за управління (комісію) за кредитним договором, не підлягає до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01.07.2023.

В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24.02.2022, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається.

З приводу застосування вищезазначених норм закону Верховний Суд висловив свою позицію в постановах від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21, від 13 липня 2023 року у справі № 910/14550/17, від 29 травня 2024 року у справі № 523/19380/21, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 03 грудня 2024 року у справі № 910/2721/23.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020, а позивач звернувшись з позовом 06.12.2024, не пропустив строк позовної давності на звернення до суду, а тому заява представника відповідача про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Щодо доводів представника відповідача про неможливість стягнення пені у зв`язку з дією карантинних обмежень, запроваджених з метою запобігання поширенню COVID-19, а також введенням воєнного стану в Україні, суд зазначає, що пеня була нарахована за період, який передував запровадженню карантину та воєнного стану. На момент її нарахування діяли загальні норми цивільного законодавства, які не передбачали заборони на стягнення пені. За таких обставин правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності у вигляді пені відсутні.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Представником позивача подано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9200,00 грн., а саме: копію договору про надання юридичних послуг №03-07/24 від 03.07.2024; копію акту №1 приймання-передачі виконанних робіт від 15.07.2024; платіжну інструкцію №4952 від 01.10.2024.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частинами другою, третьою, восьмою статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи. Сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.

Зокрема, відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У зв`язку з тим, що позов задоволено частково із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3151,92 грн.

На підставі вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1037,40 грн.

Керуючись ст.ст. 259,263-265, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» (місцезнаходження: пл. Солом`янська, буд.2, м. Київ; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40340222) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА ЗОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № від 16.12.2016 у розмірі 11841,29 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА ЗОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» 1037,40 грн. судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 3151,92 грн.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення у порядку, встановленому чинним законодавством.

Повний текст судового рішення буде складено 20.02.2026.

Суддя: К.М. Ушакова