Справа № 509/4996/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді КочкоВ.К.

при секретарі Савченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в с-щі Овідіополь, цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Лук`ян С.Г., звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просив суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, 16.02.2026 року подав до суду письмову заяву, в якій повністю підтримав позов, просив його задовольнити і слухати справу без його участі.

Представник відповідача Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, надіславши на адресу суду письмову заяву (відзив на позовну заяву), в якій розгляд позову просив проводити за його відсутністю,у вирішенні спору поклався на розсуд суду з дотриманням норм діючого законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю базується на умовах, сукупність яких чітко визначена ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України. До цих законодавчих умов належить такі види володіння особою майном як своїм власним: добросовісне володіння; відкрите володіння; безперервне володіння; тривале володіння; наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Добросовісне володіння майном означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіння річчю є незаконним. Встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Добросовісність означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні в судах спорів про набувальну давність враховується добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Володіння визначається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховання цього майна.

Володіння визначається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у законодавстві строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років.

Згідно із ст. 344 ч. 4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

Верховний Суд у постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц вказав, що «лише за наявності таких умов можливе набуття права власності на чужі речі: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Для набуття права власності за набувальною давністю всі вказані умови повинні бути наявними у сукупності».

Верховний Суд у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 серед умов набуття права власності за набувальною давністю виокремив такі: «наявність суб`єкта, який здатний певний об`єкт набути у власність; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння; відкритість володіння чужим майном; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння».

Із позовної заяви вбачається, що у 1995 році ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заселилася в квартиру АДРЕСА_2 . Нинішня адреса розташування вказаного об`єкта нерухомості: АДРЕСА_3 .Тобто з 1995 року вона почала постійно мешкати та була зареєстрована у вказаній квартирі з 1995 року, що підтверджується відповідним штампом на 11-й сторінці її паспорту (копія додається) та по даний час проживає у цій квартирі. Разом із нею у цю квартиру заселилися та були зареєстровані такі особи, як: її чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 16.05.2006 року (видано повторно), свідоцтвом про народження доньки серії НОМЕР_3 від 14.08.1990 та її паспортом, довідкою КП «Великодолинське» за вих. № 694 від 08.10.2024 року про фактичне проживання у квартирі АДРЕСА_2 , доданими до позовної заяви.

Судом встановлено, що чоловік ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 під час проходження військової служби, що підтверджується такими документами, як свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , лікарським свідоцтвом про смерть №164-к від 30.08.2024 року (вказано причину смерті сполучна травма тіла), сповіщенням сім`ї Одеського РТЦК №1111 від 20.09.2024 року.

Також судом встановлено, що у 2024 році, з метою оформлення правовстановлюючих документів на квартиру ОСОБА_1 було замовлено технічний паспорт на квартиру, загальна площа якої складає 24,3 м.кв., житлова 12,8м.кв., та в цілому складається з однієї житлової кімнати (паспорт виготовлено станом на 07.10.2024 року).

Згідно відповіді за вих. № 03-24/2107-25 від 24.07.2025 року Великодолинська селищна рада повідомила, що за відсутності копії ордеру на жиле приміщення, як необхідного документу, який (окрім інших) громадянин подає до органу приватизації, наведеного у пункті 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396, у Великодолинській селищній раді Одеського району Одеської області, як у органу приватизації, відсутні правові підстави для передачі ОСОБА_1 у власність зазначеної квартири. Радою рекомендуємо заявниці звернутися до Овідіопольського районного суду Одеської області для вирішення зазначеного питання по суті.

Таким чином, ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_4 до сих пір, що додатково підтверджується актом перевірки цієї квартири, складеним депутатом Великодолинської селищної ради Гончаровим С.В. 08.10.2024 № 306 (акт складений зі слів та за підписом сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ). Тобто на протязі 30 (тридцяти) років ОСОБА_1 фактично використовує квартиру АДРЕСА_2 .

Отже суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має всі законні підстави на визнання судом її права власності на квартиру АДРЕСА_2 (за набувальною давністю).

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивач фактично володіє спірним майном протягом 30 років поспіль, та в подальшому має намір володіти, користуватися та розпоряджатися вищевказаним нерухомим майном, однак на теперішній час оформити право власності у позасудовому порядку не має можливості, а тому суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Враховуючи, що в порядку ст. 141 ЦПК України, позивачкою у позові не ставиться питання щодо розподілу судових витрат, вказане питання судом не розглядається.

Керуючись ст.ст.3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,344 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Кочко В.К.