Справа № 202/307/26
Провадження № 2/202/2356/2026
УХВАЛА

про передачу справи за підсудністю

19 лютого 2026 року м. Дніпро

Суддя Індустріального районного суду міста Дніпра Недобитюк Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС), про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС), у якій просить суд визнати за ним право власності на транспортний засіб марки «Subaru», модель «Impreza», VIN номер НОМЕР_1 , 2011 року випуску, а також зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях здійснити державну реєстрацію вказаного автомобіля за позивачем.

Обґрунтовуючи підсудність даної справи Індустріальному районному суду міста Дніпра, позивач посилається на положення частини п`ятої статті 28 ЦПК України, згідно з якими позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача. Відповідно, позивач визначає характер спірних правовідносин як такий, що випливає із законодавства про захист прав споживачів.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд зобов`язаний перевірити дотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Дослідивши матеріали позовної заяви та надавши правову оцінку доводам позивача, суд доходить висновку, що дана справа не підсудна Індустріальному районному суду міста Дніпра з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи розсудливим, незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема у своєму рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24), фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд, який розглядає справу, не віднесену процесуальним законом до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Суд наголошує, що правила територіальної підсудності є важливою складовою гарантії справедливого судочинства, оскільки вони забезпечують передбачуваність розгляду справи та рівність прав учасників процесу.

Недотримання судом правил підсудності, визначених законом, призводить до порушення конституційного принципу незмінності суду та позбавляє сторін права на розгляд їхнього спору належним судом.

Процесуальні норми щодо підсудності мають на меті не лише впорядкування судової діяльності, а й захист відповідача від необґрунтованого залучення до судового розгляду в територіально віддаленому органі правосуддя без належних на те правових підстав.

За загальним правилом, встановленим частиною другою статті 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Частиною п`ятою статті 28 ЦПК України дійсно встановлено правило альтернативної підсудності для спорів про захист прав споживачів. Разом з тим, для застосування вказаної процесуальної норми суду належить достовірно встановити, що спірні правовідносини підпадають під сферу регулювання Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Водночас, відповідно до пунктів 3 та 17 частини першої статті 1 вказаного Закону, виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а послугою діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Отже, системний аналіз наведених норм свідчить про те, що дія законодавства про захист прав споживачів поширюється виключно на відносини, які виникають у зв`язку з придбанням продукції або отриманням послуг та пов`язані з порушенням надавачем послуг (продавцем, виконавцем) умов відповідного договору.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що правовідносини між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» (відповідачем) виникли на підставі договору фінансового лізингу № DNF0A!00000078 від 14.02.2019.

Однак, як стверджує сам позивач, відповідач належним чином виконав свої зобов`язання за вказаним договором: прийняв платежі, підписав акт звірки взаєморозрахунків, склав акт приймання-передачі транспортного засобу, уклав договір купівлі-продажу та видав довіреність на перереєстрацію.

З огляду на викладене, банківська установа не порушувала прав позивача як споживача фінансових послуг, не оспорює його право власності на транспортний засіб та не чинить перешкод у його користуванні. Відтак, ознаки порушення прав споживача з боку відповідача у цій справі об`єктивно відсутні.

Окрім того, як зазначає позивач, перешкодою в реалізації його права власності стала відмова Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС (залученого як третя особа) здійснити державну реєстрацію транспортного засобу у зв`язку з перебуванням попереднього власника (АТ КБ «Приватбанк») в Єдиному реєстрі боржників.

Суд акцентує увагу на тому, що територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України під час здійснення державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів реалізують владні управлінські функції держави. Такі органи не є суб`єктами господарювання, що надають споживчі послуги у розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно, на правовідносини щодо здійснення реєстраційних дій положення вказаного Закону не поширюються.

Таким чином, суд доходить до висновку, що заявлений позов за своєю правовою природою є приватноправовим спором про визнання права власності та усунення перешкод у реалізації цього права. Наявність між позивачем та відповідачем у минулому договірних відносин з фінансового лізингу не є підставою для беззастережного поширення на всі подальші спори щодо долі майна Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки спірні правовідносини не випливають із законодавства про захист прав споживачів, застосування правил альтернативної підсудності, закріплених у частині п`ятій статті 28 ЦПК України, є безпідставним. Територіальна підсудність даної справи має визначатися за загальними правилами.

Відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як убачається з позовної заяви, єдиним відповідачем у справі визначено Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (), юридичною адресою якого є: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д. Зазначена територія належить до територіальної юрисдикції Печерського районного суду міста Києва.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до частини третьої статті 31 ЦПК України передача справи з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява була подана з порушенням правил територіальної юрисдикції, у зв`язку з чим справа підлягає передачі за підсудністю до належного суду Печерського районного суду міста Києва.

Керуючись статтями 27, 28, 31, 258-261 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях (філія ГСЦ МВС), про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії передати за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду міста Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Передача справи згідно з цією ухвалою суду здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання апеляційної скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н. В. Недобитюк