справа № 208/4648/25
провадження № 2/208/710/26
18 лютого 2026 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді - Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання - Агеєвої В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кам`янське в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 208/4648/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Смілянської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_2 ; третя особа: Орган опіки та піклування Смілянської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
До 2019 року донька проживала разом із своєю матір`ю - ОСОБА_4 , а позивач сплачував на її утримання аліменти.
Однак, в силу життєвих обставин ОСОБА_4 створила нову сім`ю, народила дитину, та припинила виховання їх доньки.
З жовтня 2019 року донька проживає разом з позивачем.
До 17.01.2022 року аліменти з ОСОБА_4 стягувались з підприємства, на якому вона працювала.
Після 17.01.2022 року вона знаходилась у відпустці по догляду за дитиною. Зарплата їй не нараховувалась, аліменти з неї не утримувались. Жодної допомоги на утримання доньки з того часу не надходить.
Таким чином, позивач самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку ОСОБА_3 .
З метою збереження життя дитини, позивач вивіз її з території активних бойових дій, з міста Покровська та зараз проживають в більш безпечному регіоні за адресою: АДРЕСА_1 .
Донька навчається у Смілянській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 з 15 січня 2025 року. Відповідачка також виїхала до безпечної території зі своєю родиною та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки позивач вже на протязі декількох років самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину віком до 18 років, без будь-якої допомоги та участі матері, позивач має право на відстрочку від призову до досягнення моєю дитиною 18 років. Оскільки дитина не може залишитись без догляду та виховання принаймні до 18 років.
Просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025 року, цивільну справу №208/4648/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г.
Ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 квітня 2025 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, щодо відповідача ОСОБА_2 .
Згідно до відповіді Міністерства соціальної політики України, яка надійшла до суду 29.04.2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично проживає за іншою адресою з 03.02.2022 року. В довідці зазначена адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , фактично проживає: АДРЕСА_4 .
Ухвалою суду від 30.04.2025 року відкрито провадження у справі №208/4648/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 09.06.2025 року залучено до участі у цивільній справі №208/4648/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Смілянської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утриманняя неповнолітньої дитини третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 10.07.2025 року витребувано від Органу опіки та піклування Смілянської міської ради висновок щодо можливості встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14.08.2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду додаткові пояснення у справі.
01.09.2025 року на виконання ухвали суду від 10.07.2025 року від представника Органу опіки та піклування Смілянської міської ради надійшла відповідь.
08.10.2025 року позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання про долучення доказів.
Ухвалою суду від 04.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
13.02.2026 року у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовну заяву підтримує, просить задовольнити у повному обсязі, обгрунтовуючи підставами наведеними у позовній заяві. Стосовно з`ясування думки дитини - ОСОБА_3 , зазначив, що донька не може прибути до суду, оскільки захворіла, а також відсутня можливість у залученні психолога для проведення у судовому засіданні опитування дитини.
Відповідач ОСОБА_2 усудове засідання 13.02.2026 року не з`явилась, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлялась шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку «Укрпошта» за фактичним місцем проживання, як ВПО, що в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомила. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.
Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за її відсутності не подавала.
Представник Органу опіки та піклування Смілянської міської ради у відповіді заначили, що подальший розгляд споави проводити без їх участі. Заявлені позовні вимоги підтримують, що відповідатиме інтересам дитини.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_5 усудове засідання 13.02.2026 року не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за їх відсутності не подавав.
13.02.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі.
Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 72, батьками якої зазанчені ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Рішенням суду Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 грудня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Рішенням суду Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку боржника щомісячно.

Відповідно до довідки про підтвердження місця роботи ОСОБА_6 , виданої КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Покровської міської ради Донецької області від 28.03.2025 року № 01, ОСОБА_7 працювала на посаді сестри медичної загальної практики-сімейної медицини амбулаторії № 2 Покровської міської ради Донецької області з 01.01.2012 року по 09.08.2024 року. Знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.01.2022 року до дати звільнення. За період відпустки по догляду за дитиною заробітна плата не нараховувалась, аліменти не стягувались. При звільненні була нарахована грошова компенсація за невикористані дні відпустки та утриманні аліменти в сумі 3772,14 грн.

Відповідно до рішення виконавочго комітету Покровської міської ради Донецької області від 2020 року №44 про визначення місця проживання мілолітньої ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_5 , вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки від 22.08.2024 року №7104- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 24.03.2025 року №7104- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , учениці 9-Б классу Смілянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Смілянської міської ради Черкаської області від 27.03.2025 року, ОСОБА_8 навчається у даній школі з 15 січня 2025 року. Батько дівчини ОСОБА_1 відповідально ставиться до виховання доньки.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 13.08.2025 року, комісією у складі начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради, головного спеціаліста служби у справах дітей провели обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , для дитини мається окреме спальне місце, письмовий стіл, ноутбук, одяг по сезону, продукти харчування.

Також начальнику служби у справах дітей виконавчого комітету Смілянської міської ради надано заяви сусідів, що ОСОБА_1 одноосібно виховує доньку ОСОБА_9 .

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятоюстатті 7 СК Українисімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першоюстатті 121 СК Українипередбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями122 та 125 цьогоКодексу.

Статтею 141 СК Українивстановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятоюстатті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третястатті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другоїстатті 150 СК Українибатьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертоїстатті 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Відповідно достатті 15 СК Українисімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертійстатті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так,ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дійчи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23)).

У цій справі предметом позову є не позбавлення чи обмеження прав батька, а лише встановлення юридичного факту, який відображає реальний стан речей - що дитина фактично виховується і утримується одним із батьків, без участі іншого. Тому вимога суду довести умисність дій або бездіяльності батька є виходом за межі предмета спору.

Суд мав би оцінювати не "вину" чи "намір" батька, а фактичний стан виконання батьківських обов`язків, який підтверджується сукупністю доказів - довідками характеристикою зі школи, актом обстеження житлових умов, довідкою про доходи позивачки та відсутністю будь-якої участі батька у вихованні дитини. Наслідком цього стало ухвалення рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить правовій природі позову про встановлення юридичного факту.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертоїстатті 155 СК Українивідмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним доньки, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першоюстатті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, тофакт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З позовної заяви встановлено, що метою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою надання в ІНФОРМАЦІЯ_8 заяви про відстрочку. Оскільки позивач ОСОБА_1 має надати повний пакет документів, серед яких має бути визначений законодавством документ рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Інших причин з яких позивачу необхідно за судовим рішенням встановлення факту одноособового виховання дитини та сумісне проживання з нею, позовна заява не містить.

Так, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову навійськову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставічастини першоїстатті 135 Сімейного кодексу України.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який у подальшому було продовжено та не скасовано й на даний час.

Триває загальна мобілізація в Україні.

Згідно з абзацем 1 ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

В умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків, що відповідає постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.

У справі № 344/20811/24 відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей суди виходили із того, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дітей є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

Сталою є практика Верховного Суду у правовідносинах, коли мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, наявні підстави для відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються (див. постанови Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23, від 10 квітня 2025 року у справі № 189/1176/24).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач не приймала участь у судовому розгляді справи, її позиція з приводу предмету спору невідома.

Окрім того, судом не встановлено достовірно думку самої неповнолітної ОСОБА_3 з приводу участі матері ОСОБА_2 у її житті, чи доречним буде встановлення факту самостійного виховання та утримання її батьком ОСОБА_1 .

Крім того, мати дитини ОСОБА_2 не є померлою, не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісті або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі - остання перебуває в Україні, фектично мешкає як ВПО у Черкаській області, так же як позивач із дитиною, а виховання своєї дитини є обов`язком батьків та невиконання матір`ю ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_3 суду недоведено, а відтак відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.

Згідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача ; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як позовні вимоги не підлягають задволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 200, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позових вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Смілянської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа Орган опіки та піклування Смілянської міської ради, юридична адреса: область Черкаська, м. Сміла, вулиця Незалежності, будинок № 37, .

Третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , юридична адреса: АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено та проголошено 18.02.2026 року о 17:00 год.

Суддя В.Г.Гречана