ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/25552/25

Провадження № 22-ц/820/353/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Савченком Ярославом Васильовичем, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року (суддя Козак О.В.).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.11.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 152639565 у формі електронного документа. За умовами договору позичальнику надано грошові кошти у розмірі 9 300,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. Кредитний договір підписано відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV62A8D, який був надісланий на номер мобільного телефону НОМЕР_1 .

Кредитодавець ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за договором виконав, перерахувавши кошти у сумі 9 300,00 грн на банківську картку відповідача, що підтверджується платіжним дорученням від 26.11.2021 та довідкою АТ «Сенс Банк» від 03.11.2025.

28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 та додаткові угоди до нього, згідно з якими клієнт відступає факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 до договору факторингу № 28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 152639565.

30.10.2023 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023 до вказаного договору, ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 152639565, боржником за яким є ОСОБА_1

08.07.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 08/07/25-Е. Відповідно до Реєстру боржників № б/н від 08.07.2025 до вказаного договору, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 152639565.

Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник зобов`язувався вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним, проте ОСОБА_1 не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, визначені договором.

З врахуванням наведеного, ТОВ «ФК «ЕЙС» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 152639565 у розмірі 14 144,52 грн, з яких 7 843,50 грн заборгованість за тілом кредиту та 6 301,02 грн заборгованість за процентами, а також судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 152639565 від 26.11.2021 у розмірі 14 144,52 грн, з яких: 7 843,50 грн заборгованість за тілом кредиту та 6 301,02 грн заборгованість за процентами. Крім того, стягнуто з відповідача судові витрати, що складаються з 2 422,40 грн судового збору та 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про укладення кредитного договору, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а сам текст договору не містить графічного відображення підпису чи КЕП.

Крім цього, вказує, що роздруківка електронного листа або витяг з інформаційної системи позивача є лише внутрішнім документом компанії, який не може бути прирівняний до письмового доказу, а відсутність у матеріалах справи технічних записів системи та відомостей з інформаційно-телекомунікаційної системи кредитора унеможливлює ідентифікацію особи, яка здійснювала реєстрацію на сайті.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що позивачем не доведено належність банківського рахунку та платіжної картки саме відповідачу, оскільки у наданій платіжній інструкції приховано частину номера картки, а банківська довідка не містить підпису відповідальної особи та печатки установи, що робить її недопустимим доказом.

Вважає, що суд безпідставно прийняв як доказ переходу права вимоги договір факторингу від 2018 року, оскільки на момент його укладення спірний кредит ще не існував, а реєстр прав вимоги № 175 не містить детальних умов самого кредитного договору, що не дозволяє встановити обсяг прав, які нібито були відступлені позивачу.

На думку скаржника, позивач не надав доказів реальності операції факторингу, а саме платіжних документів, які б підтверджували факт фінансування (оплати) позивачем отриманого права вимоги, що є обов`язковою умовою для договорів даного виду згідно з вимогами ЦК України.

Крім цього, вказує на неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн, зазначаючи, що дана справа є малозначною та типовою, не потребувала значних витрат часу адвоката, а сума стягнутих витрат становить майже половину від суми основного боргу, що порушує принцип розумності.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «ФК «ЕЙС» просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заперечуючи проти доводів скаржника, позивач наголошує, що кредитний договір № 152639565 від 26.11.2021 було укладено у повній відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Підписання договору відбулося шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV62A8D, надісланим на номер телефону відповідача, що за правовими наслідками прирівнюється до власноручного підпису. Позивач зазначає, що надана суду паперова копія електронного договору є відтворенням його змісту в електронній формі (візуальним відображенням), що повністю відповідає нормам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Позивач вказує на безпідставність тверджень про неідентифікацію особи, оскільки при укладенні договору відповідачем було надано повний пакет персональних даних, включаючи РНОКПП та паспортні відомості, які повністю співпадають з даними ОСОБА_1 . Крім того, позивач звертає увагу на статтю 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, вказуючи, що договір не визнаний судом недійсним, а отже, є обов`язковим до виконання.

Щодо переходу права вимоги, ТОВ «ФК «ЕЙС» стверджує, що ланцюг договорів факторингу є безперервним, а право вимоги за конкретним договором № 152639565 підтверджується витягами з відповідних реєстрів. Позивач вважає помилковими доводи скаржника про необхідність надання доказів фінансування за договорами факторингу, оскільки це є внутрішнім питанням взаємовідносин між новим та старим кредиторами і не стосується виконання боржником своїх зобов`язань.

Також позивач наголошує, що факт отримання коштів підтверджується випискою по рахунку та довідкою банківської установи про зарахування суми 9 300,00 грн на картковий рахунок відповідача. Здійснення ОСОБА_1 часткових платежів на загальну суму 3 190,99 гривень, на думку позивача, свідчить про повне визнання ним умов договору та наявності заборгованості, що унеможливлює подальше заперечення факту укладення правочину.

Стосовно витрат на правничу допомогу, позивач вважає їх обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а посилання скаржника на їх неспівмірність називає суб`єктивним припущенням, яке не спростовує обсяг наданих адвокатом послуг.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, згідно з п. 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених вказаним договором. Відповідно до п. 1.3, 4.1 указаного договору, під правом вимоги розуміються всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог.

Додатковими угодами № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022 та № 32 від 31.12.2023 сторони неодноразово вносили зміни до пункту 8.2 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якими погоджували продовження строку дії договору (останньою угодою до 31 грудня 2024 року). Разом з тим, пункти 1.3, 4.1 договору викладено у редакції, згідно з якою наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, а право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує.

26 листопада 2021 року о 17:29:23 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 152639565.

Згідно з п. 5.14 договору, він є електронним документом, створеним і збереженим в ІТС Товариства та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. За умовами договору та Паспорта споживчого кредиту, відповідачу надано кредит у сумі 9 300,00 грн строком на 126 днів зі сплатою 251,85% річних (дисконтна ставка 0,69% на день); у випадку порушення умов договору застосовується базова процентна ставка у розмірі 474,50% річних (1,30% в день) від суми кредиту за кожен день користування ним.

Договір підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором MNV62A8D, який, згідно з довідкою про дії в ІТС, був надісланий на номер о 17:28:27 та введений позичальником о 17:29:23. Надання коштів підтверджується платіжним дорученням № 38569246 від 26.11.2021 та випискою з рахунка АТ «Сенс Банк».

05 травня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» підписано реєстр прав вимоги № 175 до договору факторингу № 28/1118-01, за яким до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 152639565 у розмірі 14 144,52 грн.

30.10.2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01, за яким згідно з реєстром № 1 від 30.10.2023 право вимоги до відповідача на суму 14 144,52 грн перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс».

В подальшому, 08 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 08/07/25-Е. Відповідно до реєстру боржників та акта його прийому-передачі від 08.07.2025, до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 14 144,52 грн, що складається із 7 843,50 грн заборгованості за тілом кредиту та 6 301,02 грн заборгованості за процентами, перейшло до позивача (а.с. 50-57).

Також встановлено, що відповідачем здійснено часткові платежі на загальну суму 3 190,99 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи банківською випискою по картковому рахунку відповідача та наданим позивачем розрахунком заборгованості, згідно з яким вказана сума була зарахована в рахунок погашення тіла кредиту та нарахованих процентів.

Дані обставини у своїй сукупності підтверджуються матеріалами справи, а саме: кредитним договором № 152639565 від 26.11.2021; Паспортом споживчого кредиту; Довідкою про дії позичальника в ІТС; платіжним дорученням № 38569246 від 26.11.2021; випискою по рахунку АТ «Сенс Банк»; договорами факторингу з відповідними реєстрами прав вимоги та актами прийому-передачі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ТОВ «ФК «ЕЙС» про стягнення заборгованості в сумі 14 144,52 грн, оскільки належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів відповідачем та безперервність послідовного переходу права грошової вимоги до позивача.

Такий висновок суду, на думку колегії суддів, відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У частині першій статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Отже, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору вчинення відповідного правочину у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

За змістом вказаних норм, майбутня вимога це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад; б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальної вартістю вимоги та її ринковою вартістю тощо.

Додатково, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (п. 48) Велика Палата Верховного Суду навела ознаки договору факторингу, зазначивши, що предметом договору є надання фінансової послуги за плату, а мета полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансування. Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у cправі № 910/8115/19 (п. 76-83) зазначено, що право вимоги може мати номінальну та реальну вартість. Реальна вартість права вимоги формується з урахуванням ринкових умов та ліквідності вимоги. Сторони договору відступлення мають право на власний розсуд визначити ціну, яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги. Оскільки сторони не обмежені номінальною вартістю, сама по собі різниця між номіналом боргу та ціною його продажу не може вважатися порушенням чи підставою для визнання договору недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Доки ця презумпція не буде спростована судом, обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25.

В матеріалах справи наявна належно завірена копія договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс», згідно з яким право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (пункт 1.3.). За умовами пункту 4.1. договору право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 вказав, що належним доказом факту набуття прав вимоги є підписані договори про відступлення та реєстри договорів, які містять дані за конкретним кредитним договором. На підставі наданих суду договорів факторингу та реєстрів відбулася заміна кредитодавця, а тому до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги за кредитним договором № 152639565 від 26 листопада 2021 року, укладеним між ТОВ «Манівео» та ОСОБА_1 .

У даній справі встановлено, що право вимоги до ОСОБА_1 переходило поетапно: від первісного кредитора ТОВ «Манівео» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача ТОВ «ФК «ЕЙС». В матеріалах справи містяться витяги з реєстрів прав вимоги, в яких зазначена інформація щодо боржника ОСОБА_1 та погоджена ціна відступлення.

Колегія суддів зазначає, що за змістом укладених договорів факторингу та положень статті 1078 Цивільного кодексу України, момент переходу права вимоги до нового кредитора пов`язаний із підписанням реєстру прав вимог, який є невід`ємною частиною основного договору. Оскільки позивачем надано суду копії договорів факторингу та витяги з відповідних реєстрів, які містять ідентифікуючі дані щодо боржника та кредитного договору № 152639565 від 26 листопада 2021 року, факт належного відступлення права вимоги є повністю доведеним. Твердження скаржника про те, що такі витяги не є належними доказами, судом відхиляються, оскільки вони містять всю необхідну інформацію для ідентифікації переданого права вимоги, що узгоджується з висновками Верховного Суду. Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для заміни кредитора у зобов`язанні не спростовують наданих письмових доказів та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Відповідачем не спростовано фактів отримання та використання кредитних коштів, а також здійснення часткового погашення. Відтак, ОСОБА_1 не доведено обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неукладення ним кредитного договору, колегія суддів зазначає, що підписання договору № 152639565 від 26 листопада 2021 року відбулося шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV62A8D, надісланого на його номер телефону. Процедура реєстрації в системі кредитора, отримання оферти та надання акцепту шляхом введення алфавітно-цифрової послідовності повністю відповідає механізму, передбаченому статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відсутність графічного зображення підпису на паперовій копії не свідчить про його недійсність, оскільки юридичну силу має сам факт підтвердження волевиявлення в інформаційно-телекомунікаційній системі.

Твердження скаржника про недопустимість платіжних документів через приховання частини номера банківської картки судом відхиляються, оскільки ідентифікація здійснюється за сукупністю цифр (перші шість та останні чотири), що відповідають даним відповідача, а сама операція підтверджується випискою по рахунку АТ «Сенс Банк». Більше того, факт отримання коштів та визнання умов договору підтверджується здійсненням ОСОБА_1 часткового погашення заборгованості в сумі 3 190,99 гривень, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду свідчить про схвалення правочину боржником.

Щодо заперечень про відступлення права вимоги за договором факторингу, укладеним раніше виникнення самого кредитного зобов`язання, колегія суддів наголошує, що положення статті 1078 Цивільного кодексу України прямо передбачають можливість відступлення майбутньої вимоги. Таким чином, перехід права вимоги від Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» до наступних кредиторів, включно з позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЙС», є правомірним та підтвердженим реєстрами прав вимог. Відсутність у матеріалах справи окремих доказів фінансування (оплати) за самими договорами факторингу не впливає на обов`язки боржника, оскільки розрахунки між старим та новим кредиторами не змінюють обсягу зобов`язань відповідача.

Щодо доводів про неспівмірність витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн, колегія суддів зазначає, що встановлена сума відповідає обсягу наданих адвокатом послуг та критерію розумності, передбаченому статтею 137 ЦПК України. Оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України покладено на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення, а ОСОБА_1 не надано жодних розрахунків або доказів на підтвердження їх надмірності, суд першої інстанції правомірно стягнув зазначену суму. Сама лише незгода скаржника з розміром витрат не є підставою для їх зменшення.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до власного тлумачення норм права та до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Савченком Ярославом Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай