Провадження № 2/591/3910/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Косар А. І.,

за участю:

секретаря судового засідання Шпаченка М. В.

розглянув у порядку загального позовного провадження

на стадії судового розгляду

судову справу єдиний унікальний номер 591/14774/25

про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та інших пов`язаних виплат, ціна позову 110 779.65 грн

сторони та інші учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє представник адвокат Качан Наталія Федорівна

відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "СУМИХІМПРОМ",

представник відповідача керівник юридичної особи Тютюник Олексій Володимирович у порядку самопредставництва

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2025 року в системі «Електронний суд» представник позивача адвокат Качан Н. Ф. в інтересах ОСОБА_1 сформувала до АТ "СУМИХІМПРОМ" позов про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Вимоги мотивовано тим, що позивач працювала на посаді апаратника у АТ"СУМИХІМПРОМ" та 11.11.2025 була звільнена на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору. З грудня 2023 р. підприємство виплачувало позивачу заробітну плату не у повному розмірі, внаслідок чого у період з 01.12.2023 по день звільнення 11.11.2025 утворилась заборгованість у розмірі 54 391.81 грн. Вказана заборгованість залишається не виплаченою. Її середньомісячна заробітна плата становить 8 417.28 грн. У зв`язку з цим позивач має право на стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітну у розмірі 25 251.84 грн, а також на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 12.11.2025 по дату ухвалення рішення, але не більше як за шість місяців, що станом на день звернення до суду становить 11 136.00 грн за 29 робочих днів. Крім цього, вважає, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача щодо невиплати заробітної плати, конституційного права на оплату праці, позивач понесла моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом значного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, та визначається моральною шкодою, яка з урахуванням характеру та обсягу душевних , психічних страждань, яких вона зазнала, характеру немайнових витрат, тяжкості вимушених змін у її житті, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості становить 20 000.00 грн.

З метою захисту своїх порушених трудових прав вона була змушена звернутися до суду та понести витрати на правничу допомогу. У зв`язку з цим просить суд захистити її права та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі. Згідно з розрахунками позивача, заборгованість по заробітній платі в сумі 54 391.81 грн без утримання з цієї суми установлених законодавством податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.11.2025 по дату ухвалення рішення, але не більше як за шість місяців (станом на 22.12.2025 сума середнього заробітку становить 11 136.00 грн без утримання з цієї суми установлених законодавством податків та зборів); вихідну допомогу у розмірі 25 251.84 грн без утримання з цієї суми установлених законодавством податків та зборів; моральну шкоду у розмірі 20 000.00 грн, судовий збір у розмірі 968.96 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000.00 грн.

13.01.2026 в системі «Електронний суд» представник відповідача керівник юридичної особи Тютюник Олексій Володимирович у порядку самопредставництва сформував відзив, відповідно до якого відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем при звільненні.

Разом з тим представник відповідача заперечує проти задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та вихідної допомоги. Просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та витрати на правничу допомогу до 1 000.00 грн, посилаючись на обставини введення воєнного стану, простій та відсутність сировини на підприємстві, перебування підприємства в стадії приватизації, наявністю в судах значної кількості судових справ, в яких АТ "СУМИХІМПРОМ" виступає відповідачем, та є не справедливими, не співмірними та не пропорційними зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, умовами що склалися в період воєнного стану, діями Позивача та Відповідача.Також на думку відповідача стягнення з нього такої компенсації не може розглядатися як спосіб збагачення позивача за рахунок роботодавця. За загальновідомими даними, розміщеними на офіційному сайті Зарічного районного суду м. Суми, із заявами та позовами про стягнення заборгованості та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2024 по 01.10.2025 до суду звернулося понад 400 колишніх працівників АТ «Сумихімпром». З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 12.11.2025 по дату ухвалення рішення, буде не співмірним із заборгованістю по заробітній платі, поряд із задоволенням аналогічних вимог, інших позивачів - працівників АТ «Сумихімпром», та створить для підприємства (яке перебуває в стадії приватизації на підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів великої приватизації державної власності» від 16.01.2019 № 36-р та Наказ Фонду державного майна України від 08.06.2018 №765) великий майновий тягар відповідних виплат, та унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань із виплати заробітної плати іншим працівникам, при цьому цей тягар внаслідок вимушеного простою підприємства в умовах воєнного стану може бути непосильним.

Враховуючи, що внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності АТ «СУМИХІМПРОМ», Відповідач вважає, що з його боку та з його вини припущень порушення законодавства про працю не відбулося, а тому підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги Позивачу при звільненні відсутні. З будь-якими заявами з приводу порушення її прав ні до керівництва АТ «СУМИХІМПРОМ», ні Державної служби України з питань праці, ні до правоохоронних органів Позивач не зверталася. Відповідні докази, Позивачем суду не надані.

Щодо стягнення з Відповідача моральної шкоди в сумі 20 000.00 грн, уважає вимогу необгрунтованою, не підтвердженою належними доказами. Причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювана шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Затримка з виплати заробітної плати Позивачу виникла не внаслідок протиправної поведінки та вини Відповідача, а внаслідок непереборної сили (воєнного стану), втрати активів та інших факторів. Відтак, Відповідач вважає, що в його діях відсутня протиправна поведінка, щодо не здійснення встановлених законом виплат Позивачу, а як наслідок відсутній причинний зв`язок із завдання їй моральної шкоди, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

26.01.2026 в системі «Електронний суд» представник позивача сформувала додаткові пояснення у справі, відповідно до яких при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, моральної шкоди просить суд взяти до уваги розрахункову відомість нарахувань за період грудня 2023 року по листопад 2025 року від 15.01.2026 №05/08, з якої вбачаються складові заборгованості з виплати заробітної плати Позивача. Заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги при звільненні є обґрунтованими і не суперечать нормам трудового законодавства, а доводи Відповідача про відсутність підстав для стягнення на користь Позивача вказаних виплат не заслуговують на увагу. Саме внаслідок неправомірних дій Відповідача Позивачу було завдано моральної шкоди, яка з урахуванням характеру та обсягу душевних і психічних страждань, яких він зазнав, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості правомірно визначена у розмірі 20 000 грн.

Рух справи у суді першої інстанції

29 грудня 2025 року Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з розглядом справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

29 січня 2026 року Ухвалою суду закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Сторони та їх представники у судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позов підтримує. Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Фактичні обставини справи встановлені судом

Згідно з наказом (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) АТ«СУМИХІМПРОМ» від 11.11.2025 № 373, ОСОБА_1 звільнена із посади апаратника 4 р. на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, наявним у матеріалах справи.

Згідно Довідки про доходи ОСОБА_1 станом на 30.11.2025 заробітна плата що підлягає до виплати по АТ «СУМИХІМПРОМ» становить 54 391.81 грн.

Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідач не надав суду жодних належних і допустимих доказів та/або заперечень щодо належного здійснення виплат заробітної плати при звільненні позивача (у розмірі 54 391.81 45 грн).

Ураховуючи зазначене, суд доходить висновку, про обґрунтованість та доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з АТ«СУМИХІМПРОМ» заборгованості по заробітній платі у розмірі 54 391.81 грн.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

З 19 липня 2022 року статтю 117 КЗпП України викладено у наступній редакції «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

У цій справі ОСОБА_1 заявила позовну вимогу про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців.

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанову від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17 зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи).

З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Оскільки відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, то суд вважає за необхідне стягнути із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку.

Згідно довідки АТ«СУМИХІМПРОМ» №725 від 08.12.2026 середня місячна заробітна плата Позивача складає 8 417.28 грн, середньогодинна заробітна плата складає 48.00 грн.

Отже, Позивач була звільнена 11.11.2025, остаточний розрахунок підприємством до цього часу не проведений, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 12.11.2025 (наступний день за днем звільнення) по 23.03.2026 (дата винесення судового рішення).

Суд зазначає, що зазначений період не виходить за межі шести місяців, за які може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, що визначено ч.1 ст.117 КЗпП України.

З моменту звільнення по дату винесення судового рішення судом розраховано кількість днів затримки розрахунку при звільненні, а саме 94 днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 36 096.00 грн (середньоденна заробітна плата 384.00 грн (48.00 грн середньогодинна заробітна плата х 8 робочих годин) х 94 днів затримки).

Представник відповідача у відзиві просив зменшити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу справедливості та співмірності, просив врахувати, що внаслідок негативних факторів, пов`язаних із збройною агресією РФ проти України, підприємство зазнало значних пошкоджень внаслідок ракетних та інших авіаційних ударів, через регулярне оголошення повітряних тривог на території Сумської області працівники підприємства значну частину робочого часу вимушені перебувати в укритті, що негативно впливає на виробничий процес, більш того наказом-постановою ПАТ «Сумихімпром» від 13.09.2023 № 155/6 з 14.09.2023 оголошено вимушений простій в усіх підрозділах підприємства, а тому у діях відповідача відсутній умисел на несвоєчасну виплату заробітної плати позивачеві.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Як вбачається з документів, доданих до відзиву на позов відповідачем, у ході авіаційних та ракетних обстрілів ПАТ «Сумихімпром», які сталися у вересні 2024 року, пошкоджено адміністративну будівлю, приміщення цехів підприємства, завдано матеріальних збитків на загальну суму 2 061 000.79 грн.

01.09.2024 у ході обстрілів пошкоджено будівлю прохідної ЦОФ-2, складу ПММ, ЛЗР та складу готового продукту «Піросульфіт», загальні збитки становлять 1 159 000.44 грн.

Вказані факти зафіксовані правоохоронними органами, всі пошкодження задокументовані актами обстежень та направлені органам досудового розслідування для включення підприємства до реєстру для відшкодування збитків.

З довідки ПАТ «Сумихімпрпом» від 07.11.2024 № 1875/85 вбачається, що з початку введення на території України воєнного стану у зв`язку з агресією РФ (24.02.2022) у виробничій діяльний ПАТ «Сумихімпром» склалися певні об`єктивні обставини, які вплинули на прибутковість його господарської діяльності. Насамперед це пов`язано з порушенням логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, зниженням виробничих потужностей підприємства.

Протягом 2024 року до виробництва залучені лише 3 основні цехи з 10, а завантаженість виробничих потужностей становила близько 8%, у зв`язку з чим діяльність підприємства залишається збитковою. Значно збільшилась кількість обстрілів виробничих потужностей підприємства, що супроводжувалося руйнуванням цехів, прохідної, об`єктів енергетичної інфраструктури тощо. Все це разом з неодноразовим пошкодженням об`єктів постачальників електричної енергії призвело до неодноразової зупинки виробництва на ПАТ «Сумихімпром».

Внаслідок постійних обстрілів, повітряних тривог і припинення енергозабезпечення значно зросли борги за спожитий природний газ, електричну енергію і при відсутності обігових коштів зростає борг із виплати заробітної плати працівникам підприємства.

Таким чином збитки від простоїв виробництва ПАТ «Сумихімпром» через відсутність електропостачання у 2024 році, станом на 23 жовтня 2024 склали 21 960 800 грн. Загальні витрати, пов`язані з простоєм, тільки за 3 квартал 2024 складають 81 478 000 грн.

Станом на 01.11.2024 на ПАТ «Сумихімпром» у зв`язку з відсутністю сировини для виробництва готової продукції оголошено простій усіх структурних підрозділів.

Як встановлено у ході розгляду справи, відповідачем всупереч вимог статті 116 КЗпП України не було виплачено у день звільнення позивача усі належні йому суми.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження№ 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17,від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

Також суд враховує правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.

З огляду на вказане, враховуючи характер заборгованості по заробітній платі, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 11 000.00 грн. Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити.

За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 11 000.00 грн.

Щодо вимог про стягнення вихідної допомоги

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

За положеннями статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що позивач був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю.

Відтак, обґрунтованими є доводи позивача, що з відповідача на його користь підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку із розрахунку: 8 417.28 грн * 3, що становить 25 251.84 грн.

Заперечення відповідача щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги не ґрунтуються на положеннях закону, тому не заслуговує на увагу суду. Отже, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

У справі, що розглядається, позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 20 000.00 грн. В обґрунтування цих вимог зазначав, що через не проведення повного розрахунку при звільненні зазнав моральних страждань через порушення її конституційного права на працю; погіршився її життєвий рівень і нормальні життєві зв`язки. Позивач змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідачем не наведено доводів, які б спростували позицію позивача з приводу заподіяння їй моральної шкоди.

Суд зауважує, що спір у цій справі стосується відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, проте виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, тривалості періоду, за який утворилась заборгованість із заробітної плати, розмір цієї заборгованості, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди 3 000.00 грн, що є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду, пов`язану із не проведенням повного розрахунку при звільненні.

Отже позов є підставним до задоволення частково.

Аналізуючи всі доводи сторін, Суд також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 906.88 грн, на користь позивача у розмірі 295.53 грн.

Також на підставі ст. 137 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000.00 грн (4 000.00 грн * 25 %), факт понесення та розмір яких підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, ордером на надання правничої допомоги СЕРІЯ ВМ № 107831, яким позивач уповноважив адвоката Качан Н. Ф. представляти його інтереси в Зарічному районного суді м. Суми на підставі Договору про надання правничої допомоги № б/н від 24 листопада 2025 року, квитанцією від 24 листопада 2025 року за договором про надання правничої допомоги в цивільній справі № б/н від 24 листопада 2025 року про прийняття адвокатом Качан Н. Ф. від ОСОБА_1 коштів у сумі 4 000.00 грн на підставі Договору про надання правничої допомоги № б/н від 24 листопада 2025 року. При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки розмір гонорару є обґрунтованим, відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи з надання позивачу правничої допомоги у даній справі.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись стст. 141, 263-265, 268, 272, 352, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» (, місцезнаходження: вул. Харківська, п/в 12, м. Суми,40003, Україна) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 54 391 (п`ятдесят чотири тисячі триста дев`яносто одна) грн 81 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.11.2025 по 23.03.2026 у розмірі 11 000 (одинидцять тисяч) грн 00 коп. з подальшим утриманням з цієї суми прибуткового податку, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; вихідну допомогу у розмірі 25 251 (двадцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят одна) грн 84 коп., моральну шкоду у розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп., судовий збір у розмірі 295.53 (двісті дев`яносто п`ять) грн 53 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн 00 коп.

Рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» (, місцезнаходження: вул. Харківська, п/в 12, м. Суми,40003, Україна) в дохід державного бюджету України (одержувач коштів: Головне управління казначейства у м. Києві, , рахунок UA0026001, банк одержувача - Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) 2 906 (дві тисячі дев`ятсот шість) грн 88 коп. судового збору.

У задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Інформація про сторони:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУМИХІМПРОМ» , місцезнаходження: вул. Харківська, п/в 12, м. Суми,40003, Україна.

Суддя А. І. Косар