Провадження № 2/161/1096/26
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

29.07.2025 позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з березня 1992 року по 24 червня 2024 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як жінка та чоловік. З перших днів спільного життя ОСОБА_4 відносився до її дітей як до рідних, вони з ОСОБА_4 підтримували одне одного у важкі моменти життя. ОСОБА_4 був присутній на всіх важливих сімейних подіях, чисельні світлини з цих подій свідчать про його глибоку прихильність до дітей та онуків. Позивач та ОСОБА_4 накопичували кошти і в 2019 році придбали квартиру, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_4 . Вказана квартира знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У квітні 2023 року у ОСОБА_4 діагностували важку хворобу, він довгий час проходив лікування. Відповідач ОСОБА_2 є братом ОСОБА_4 . Доки ОСОБА_4 був здоровий, відповідач з ним майже не спілкувався. Коли ж ОСОБА_4 захворів, відповідач несподівано відвідав його та запропонував переїхати до нього в село, стверджуючи, що такий переїзд позитивно вплине на стан здоров`я ОСОБА_4 . На цю пропозицію ОСОБА_4 погодився. Проте, такий переїзд полегшення не приніс, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Під час того, як ОСОБА_4 проживав в селі у відповідача, ОСОБА_2 не давав позивачці можливості спілкуватися з ОСОБА_4 телефоном, покликаючись на його слабке здоров`я. Про смерть ОСОБА_4 відповідач повідомив позивачку лише через п`ять місяців. При зверненні до нотаріуса виявилося, що ОСОБА_4 все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2 . Зважаючи на тривале спільне проживання позивачки та ОСОБА_4 за однією адресою, спільний побут, спільні витрати та доходи, є всі підстави для визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу в період з березня 1992 року по 24.06.2024 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

08.09.2025 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_4 в період з 1992 року по 01.01.2004 року правового значення не має, оскільки такий факт можливо встановити лише з моменту набрання чинності Сімейним кодексом України, тобто з 01.01.2024 року. Щодо періоду спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01.01.2004 року до серпня 2023 року зазначає, що хоча вони і мали близькі стосунки, проте, позивачкою не доведено факт ведення спільного господарства, спільність бюджету, а також наявність спільних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Свою заробітну плату ОСОБА_4 не ділив з позивачкою, мав окремий бюджет і самостійно збирав кошти на покупку квартири. Спірна квартира придбана ОСОБА_4 виключно за його особисті кошти. Після того, як брат захворів, підтримував та доглядав брата саме він (відповідач). ОСОБА_1 під час перебування ОСОБА_4 в лікарні відвідувала його лише кілька разів як стороння людина. 07.08.2023 року він забрав брата жити до себе в с. Радове, де і доглядав його до дня смерті. За весь період проживання ОСОБА_4 в с. Радове, ОСОБА_1 жодного разу його не провідала, що підтверджує відсутність відносин, притаманних подружжю. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 73-76).

Відповідь на відзив на позовну заяву від сторони позивача на адресу суду не надходила.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, покликаючись на обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву, просили у позові відмовити .

До початку судового засідання 16.03.2026 року від представника позивача адвоката Стретович І.С. на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з її участю в судовому засіданні у справі про адмінстративне правопорушення (а.с. 215-216).

Відповідно до частини другої статті 233 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі неявки у судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вважає, що причини неявки представника позивача в судове засідання 16.03.2026 року не є поважними. Так, подавши заяву про відкладення розгляду справи, представник позивача не надала доказів на підтвердження її зайнятості в іншому судовому засіданні.

Крім того, основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні за їх відсутності.

Оскільки представник позивача належним чином була повідомлена про день, час, місце розгляду справи, свої доводи і міркування щодо позову виклала в судовому засіданні 16.02.2026 року, суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності, не відкладаючи розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 11.12.2019 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А., купив квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 18-19).

Як вбачається з п. 5.4 вказаного договору, покупець ( ОСОБА_4 ) ствердив, що на момент підписання даного договору він не перебуває в зареєстрованому шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а придбана ним квартира буде належати йому на праві особистої приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер в с. Радове Вараського району Рівненської області (а.с. 80).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є братом ОСОБА_4 (а.с. 81).

12.10.2023 року ОСОБА_4 на випадок свої смерті склав заповіт, яким все належне йому майно заповів відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 78).

31.03.2025 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Л.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 є його рідний брат ОСОБА_2 .

Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_2 , що належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 грудня 2019 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Красневичем О.А. (а.с. 79).

У своєму позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що з в період з березня 1992 року по 24 червня 2024 року вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вказаний вище об`єкт нерухомого майна був придбаний ними за спільні кошти подружжя.

Зі змісту даної позовної заяви також слідує, що заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, фактично, є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 встановлення факту її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюб, в період з березня 1992 року по 01.01.2004 року задоволенню не підлягають, оскільки такий факт можливо встановити лише з моменту набрання чинності Сімейний кодексом України, тобто з 01.01.2024 року.

Також, зважаючи на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року №523/14489/15-ц, обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено лише у мотивувальній частині рішення суду. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. З огляду на вищевикладене, суд встановлює відповідні обставини фактичного проживання сторін однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у мотивувальній частині цього рішення, а у задоволенні такої вимоги, відмовляє, адже це не є ефективним способом захисту порушеного права.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 року по справі № 531/295/19, від якої суд касаційної інстанції на момент розгляду даного спору не відступав.

Тобто, Верховний Суд вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

На обґрунтування заявлених позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачкою ОСОБА_1 було надано спільні фотографії з ОСОБА_4 (а.с. 39-48).

Однак фотографії, на яких зафіксовано спільно позивачку та ОСОБА_4 за певних подій, не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а сам по собі факт перебування позивачки з ОСОБА_4 у близьких стосунках, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 12.12.2019 року по справі № 490/4949/17.

В ході розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, судом було допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с. 203-207).

Однак, суд вважає, що показання вказаних свідків не можуть бути підставою для доведеності факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд у своїй Постанові від 12.12.2019 року по справі № 490/4949/17 дійшов правового висновку, що сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

На переконання суду пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не підтверджують факту ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільного господарства на постійній основі, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, оскільки спілкування свідків з ними було поверхневим, з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у близьких, довірливих стосунках вони не перебували, їх спілкування носило епізодичний характер.

Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 суд оцінює критично, оскільки вони є дітьми позивачки ОСОБА_1 , а тому є зацікавленими у результаті розгляду даної справи.

Суд зауважує, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16, - показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової компенсації. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Натомість, стороною позивача в ході розгляду даного спору, не надано документів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, наявність спільного бюджету (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази).

Суд вважає, що належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами твердження сторони позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 , придбавалася ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільно та за їх спільні кошти не доведене.

Таким чином, суд вважає, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, стороною позивача суду надано не було.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності слід відмовити.

Враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі, понесені судові витрати по справі, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Горбач Леся Сергіївна, місцезнаходження: Волинська область, м. Луцьк, Київський майдан 13.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 24 березня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська