ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 607/6187/25

провадження № 61-16214св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа- Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2025 року, ухвалене в складі судді Позняка В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року неповнолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідач є її батьком. Вона з моменту народження і до листопада 2021 року проживала разом із матір`ю у м. Львові, батько до них навідувався дуже рідко. У листопаді 2021 року, у зв`язку із тим, що матір зловживала алкоголем, працівники служби у справах дітей вилучили її від матері та передали на виховання батьку. У 2022 році померла її матір. Вказувала на те, що під час спільного проживання із сім`єю батька, ОСОБА_2 постійно прискіпливо ставився до неї, ображав, обзивав її та покійну матір, виникали сварки, у зв`язку з чим вона змушена була змінити місце проживання та з 17 вересня 2022 року живе у сім`ї дядька (рідного брата батька), де їй забезпечені належні умови, комфортна та безпечна атмосфера.

У 2023-2024 роках у провадженні судів уже перебувала справа про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неї.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 квітня 2024 року у справі № 607/14705/23 відмовлено у задоволенні позову її дядька ОСОБА_3 про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неї.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 липня 2024 року рішення суду першої інстанції доповнено, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 .

Зазначала, що після ухвалення вказаного судового рішення поведінка батька залишилась незмінною, з його боку не здійснено жодних спроб налагодити стосунки, навпаки, у повідомленнях він продовжує ображати її та рідних, з якими вона проживає. ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків та ухиляється від їх виконання.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неї.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Відібрано неповнолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав, та передано її під опіку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради.

Роз`яснено ОСОБА_2 , що суд за його заявою може постановити рішення про повернення йому дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню ним дитини.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції встановив, що батько ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_5 , однак суд дійшов висновку про те, що позивачка не надала достатніх доказів умисного та злісного систематичного ухилення від виконання батьківських обов`язків, свідомого нехтування ними, а також, що така поведінка має постійний характер і змінити поведінку відповідача у кращу сторону неможливо, а тому вважав, що застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав, є недоцільним.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 близько трьох років проживає не з батьком, досягла 14 річного віку, примушування її до проживання з батьком усупереч її волі є неприпустимим, небезпечним для її життя та морального здоров`я, в той же час ОСОБА_2 продовжує отримувати соціальну допомогу у зв`язку із смертю матері дитини, розпоряджається її доходами від оренди належної їй квартири у м. Львові, особи, які опікуються ОСОБА_5 , не можуть на законних підставах представляти її інтереси у державних та банківських установах, тощо, тому суд, з метою захисту інтересів дитини, дійшов висновку про наявність підстав для відібрання ОСОБА_5 від батька ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав та передання дитини під опіку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2025 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дочки ОСОБА_5 , однак помилково вважав, що таке ухилення не є умисним та свідомим. Застосований судом першої інстанції спосіб захисту прав неповнолітньої ОСОБА_4 у вигляді відібрання неповнолітньої дитини від батька без позбавлення його батьківських прав та передання її під опіку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради не відповідає змісту позовних вимог та обставинам справи. Колегія суддів вважала помилковим висновок суду щодо відсутності підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд врахував, що після ухвалення судових рішень у справі № 607/14705/23 відповідач не виконав рішення в частині необхідності змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5 , свідомо не вчиняв жодних дій щодо участі у житті дитини поза межами розгляду судових справ, тобто умисно ухилявся від обов`язку щодо виховання дитини.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що поведінку відповідача змінити у кращий бік неможливо, оскільки така можливість судом уже надавалася, однак відповідач не вважав за потрібне щось змінювати у своїй поведінці щодо налагодження стосунків із дочкою та прийняття безпосередньої участі у її вихованні. У цьому випадку найважливіші інтереси дитини, що полягають у забезпеченні її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, за своєю природою та важливістю переважають над інтересами батька, який лише усно висловлює бажання виховувати дочку, в той же час фактично самоусунувся від участі у її житті та зайняв позицію очікування зміни ставлення ОСОБА_5 до нього.

Із врахуванням наведеного, виходячи з найкращих інтересів дитини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, щоза час проживання дочки з ним він належним чином виконував свої батьківські обов`язки: дитина була влаштована до навчального закладу, забезпечена належним доглядом і харчуванням; він піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створив належні умови для розвитку її природних здібностей і підготовки до самостійного життя. Жодного домашнього насильства щодо дочки чи будь-якої іншої особи він не вчиняв. До кримінальної чи до адміністративної відповідальності за фактом домашнього насильства ніколи не притягувався. Проживання дочки з ним було безпечним для її життя, здоров`я та морального виховання.

Проте у вересні 2022 року його брат ОСОБА_3 самочинно забрав його дочку до себе та утримує її до цього часу.Його спроби повернути дочку та налагодити з нею спілкування виявилися безрезультатними, оскільки ОСОБА_3 та його дружина чинять йому перешкоди, умисно налаштовують дитину проти нього з метою позбавлення його батьківських прав.

Після ухвалення судових рішень у справі № 607/14705/23 він фактично позбавлений можливості спілкуватися з дочкою з об`єктивних причин, оскільки вона продовжує проживати в сім`ї ОСОБА_3 , ухиляється від спілкування з ним, а рішення суду про відібрання та передачу дитини батьку не виконано.

Доводи, обставини та докази, якими дочка обґрунтовує заявлені позовні вимоги, є аналогічними доводам, обставинам і доказам, на які посилався ОСОБА_3 у справі № 607/14705/23, за результатами розгляду якої судами першої та апеляційної інстанцій вже було надано відповідну правову оцінку.

Висловлене дитиною бажання проживати разом із дядьком та його родиною саме по собі не свідчить про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків та наявність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків.

Відповідач вказує на те, що апеляційний суд, позбавляючи його батьківських прав, не надав належної оцінки та не врахував таких істотних обставин:

1) він усвідомлює свою відповідальність за виховання дочки та має щире й послідовне бажання докладати всіх можливих зусиль для зміцнення їхніх родинних зв`язків, налагодження повноцінного спілкування та відновлення стосунків, має намір брати активну участь у вихованні дочки, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, забезпечувати належні умови для навчання, розвитку її природних здібностей, а також підготовки до самостійного життя і праці, у зв`язку з цим категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав;

2) він має постійне місце роботи та характеризується з позитивної сторони;

3) він систематично, щомісячно перераховує дочці грошові кошти на її картковий рахунок;

4) він не ухилявся та не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини;

5) він звернувся до органів державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду у справі № 607/14705/23, а саме щодо відібрання та передачі йому дочки;

6) з вересня 2022 року дочка фактично ухиляється від спілкування з ним та не виявляє бажання налагоджувати сімейні відносини;

7) позбавлення батьківських прав є винятковою (виключною) мірою, яка тягне за собою серйозні й надзвичайні (остаточні) правові наслідки (втрата прав, заснованих на кровній спорідненості) як для батька, так і для дитини;

8) позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який суди йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батьків як осіб, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку;

9) позбавлення батьківських прав допускається лише за наявності вини у діях батьків, яка полягає у свідомому та умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків;

10) розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 14 лютого 2020 року у справі № 673/1477/17 (провадження № 61-45875св18), від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23), від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), від 21 травня 2025 року у справі № 383/1182/23 (провадження № 61-2253св24), від 12 серпня 2025 року у справі № 562/3383/24 (провадження № 61-5750св25); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме пункту 2 частини першої статті 164 СК України у правовідносинах, за яких існує чинне та невиконане рішення суду про відібрання дитини.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чапаєва Г. М. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У січні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до розглядуколегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

До листопада 2021 року ОСОБА_1 проживала разом з матір`ю ОСОБА_6 у м. Львові, а з листопада 2021 року - разом із батьком ОСОБА_2 та його сім`єю у м. Тернополі.

Із 05 лютого 2022 року ОСОБА_1 протягом двох тижнів перебувала у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Тернополі.

Із 22 лютого 2022 року ОСОБА_1 навчається у ЗОШ І-ІІІ ст. № 23 м. Тернополя.

Матір ОСОБА_1 - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із вересня 2022 року ОСОБА_1 проживає разом із дядьком ОСОБА_3 (рідним братом батька) та його дружиною ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю ГУНП в Тернопільській області від 03 березня 2023 року № Ч-28аз, відповідно до даних ІКС ІПНП 04 лютого 2022 року надійшло повідомлення від інспектора ювенальної превенції Федоришин про те, що в соціальній мережі «ТікТок» була виявлена неповнолітня ОСОБА_1 , яка розмістила в соціальних мережах відео суїцидального характеру. Дане звернення було зареєстровано в ІКС ІПНП Тернопільської поліції за № 3982.

Також працівниками поліції здійснювалися виїзди за адресою місця проживання малолітньої: АДРЕСА_2 :

- ЄО № 23542 від 30 травня 2021 року надійшло повідомлення ОСОБА_8 про те, що її співмешканець ОСОБА_2 вчиняє бійку та виганяє з квартири. Конфлікт між заявницею та співмешканцем вичерпаний до приїзду поліції;

- ЄО № 9390 від 05 квітня 2022 року надійшло повідомлення ОСОБА_8 про те, що її співмешканець ОСОБА_2 наніс заявниці тілесні ушкодження. Прибувши за вказаною адресою було встановлено, що в ході конфлікту між заявницею та її співмешканцем ОСОБА_2 , останній міцно стиснув руку жінці, чоловік перебував з явними ознаками алкогольного сп`яніння. У квартирі перебували двоє малолітніх дітей;

- НОМЕР_1 від 27 червня 2022 року надійшло повідомлення невідомої особи про те, що в АДРЕСА_2 , в сусідів бійка. Прибувши за вказаною адресою, була виявлена ОСОБА_8 , яка повідомила, що в неї виникла суперечка з її співмешканцем ОСОБА_2 , яка вирішилася мирним шляхом. Претензій до нього вона не має.

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради із заявою, у якій повідомила, що за час проживання із батьком він внаслідок систематичного вживання спиртного ставиться до неї з агресією, безпричинно кричить, влаштовує скандали, бувають бійки. У такі моменти дитина дуже боїться за своє життя та здоров`я. Натомість батько жодним чином не піклується про неї, не цікавиться інтересами та вподобаннями, успішністю. Неодноразово, перебуваючи поряд з батьком, який знаходився у такому стані, вона просила про допомогу через повідомлення у додатку Viber у працівника соціальної служби міста Львова. Враховуючи ці обставини, з метою самозахисту просить допомогти та прийняти рішення про звернення в її інтересах із позовом.

02 березня 2023 року працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено, що ОСОБА_1 проживає у сім`ї дядька ОСОБА_3 по лінії батька.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2024 року у справі № 607/14705/23 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав щодо дочки ОСОБА_4 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено частково.

Відібрано малолітню ОСОБА_1 у ОСОБА_3 та передано батькові ОСОБА_2 .

Вказано, що при виконанні рішення слід врахувати необхідність психокорекційної та профілактичної роботи дитини з психологом.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 липня 2024 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2024 року у справі № 607/14705/23 змінено та доповнено його вказівкою такого змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на Службу в справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням ним батьківських обов`язків».

Постановою Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 вересня 2024 року ВП № НОМЕР_2 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 607/14705/23, виданого 22 серпня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Постановою Тернопільського відділу ДВС Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 грудня 2024 року у ВП № НОМЕР_2 постановлено для належного та повного виконання рішення залучити представника органу опіки та піклування до проведення виконавчих дій.

Виконання судового рішення не відбулося, оскільки при виході 23 грудня 2024 року державного виконавця разом з батьком ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та представником органу опіки та піклування за місцем фактичного проживання дитини з метою виконання судового рішення у справі № 607/14705/23, ОСОБА_1 відмовилась виконувати рішення та повертатися до батька.

Згідно з характеристикою ОСОБА_4 , наданої Тернопільською ЗОШ І-ІІІ ст. № 23 від 10 грудня 2024 року № 02-04/158, ОСОБА_5 привітна та активна дівчинка, відповідальна, спілкується охоче, сумлінно виконує доручення вчителів; на запитання відповідає відверто та щиро; у класі адаптувалася добре, товаришує з іншими дівчатками; через складні стосунки з батьком дядько забрав дитину до себе; про життя в нових умовах у сім`ї дядька розповідає, що відчула, як жити в благополучній сім`ї; дядько та тітка цікавляться шкільним життям дівчинки, розмовляли з класним керівником, учителями, шкільним психологом. ОСОБА_5 не пропускає занять без поважної причини, охайна, шкільні речі в належному стані, фізичний та інтелектуальний розвиток відповідає віку дитини.

Відповідно до характеристики тренера-викладача ОСОБА_2 , наданої директором «Комплексної дитячо-юнацької спортивної школи № 1» Тернопільської міської ради від 23 серпня 2023 року № 83, ОСОБА_2 працює у цій школі тренером-викладачем з вільної боротьби з 01 вересня 2022 року. За час роботи проявив себе сумлінним працівником, дисциплінований, користується авторитетом серед працівників школи, вихованців та їх батьків, до виконання обов`язків ставиться добросовісно, комунікабельний, володіє хорошими організаторськими здібностями, заняття проводить на високому організаційному та методичному рівні, вихованці ОСОБА_9 - переможці та призери обласних та всеукраїнських змагань.

Згідно з психологічним висновком, складеним 16 грудня 2024 року практичним психологом ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пережила травматичний стрес, пов`язаний з фізичним, психологічним та економічним насильством. Психотравмувальні події для дитини: сварки, побиття ОСОБА_8 на очах ОСОБА_5 , вимушена роль дорослого. Проживання з батьком супроводжувалося емоціями постійного страху, відчуття безпорадності, емоційної нестабільності. Спроби і думки про суїцид вказують на високий рівень дистресу, відсутність підтримки та надії на поліпшення ситуації при проживанні з батьком. Рекомендації: Забезпечення стабільного, безпечного і підтримуючого середовища проживання. Розгляд можливості тимчасового або постійного відсторонення батька від виконання батьківських обов`язків у разі подальшого насильства. Підтримка у навчанні та соціалізації.

Відповідно до інформації Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ст. № 23 від 10 грудня 2024 року, у 2024/2025 навчальному році ОСОБА_2 не брав участі у шкільному житті дочки ОСОБА_1 , учениці 8-Г класу.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_4 наказом Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради від 30 січня 2025 року № 25 ОСОБА_1 тимчасово влаштовано в сім`ю дядька ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 у період з липня 2024 року до квітня 2025 року щомісячно сплачував на рахунок ОСОБА_4 в АТ КБ «Приватбанк» кошти (у липні 2024 року - 1 000,00 грн; у серпні та вересні 2024 року - по 2 000,00 грн; у жовтні 2024 року - 1 450,00 грн; у грудні 2024 року - 7 000,00 грн; у січні 2025 року- 6 000,00 грн; з лютого до квітня 2025 року - по 7 000,00 грн щомісячно).

Згідно з висновкоморгану опіки та піклування, затвердженим Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради від 04 червня 2025 року № 750, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаний висновок мотивований тим, що стосунки ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 були складними, виникали конфлікти. 04 лютого 2022 року від інспектора ювенальної поліції Федоришин надійшло повідомлення про те, що в соціальній мережі «ТікТок» була виявлена неповнолітня ОСОБА_1 , яка розмістила відео суїцидального характеру, це звернення зареєстровано у ІКС ІПНП Тернопільської поліції за № 3982. Батько не бере будь-якої участі у житті дочки, не цікавився шкільним життям дочки. ОСОБА_5 є учасником Народного художнього театру «Дивосвіт», також займається в гуртку «Веселковий світ», де батько ОСОБА_2 не був жодного разу, на батьківські збори приходить ОСОБА_11 , яку ОСОБА_5 називає мамою. Керівники гуртків тримають зв`язок із ОСОБА_12 та його дружиною ОСОБА_7 .

У суді першої інстанції допитані свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ,ОСОБА_13 , ОСОБА_10 .

У суді апеляційної інстанції представник органу опіки та піклування ОСОБА_14 підтримала висновок орган опіки та піклування та додатково пояснила, що, незважаючи на те, що постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 липня 2024 року у справі № 607/14705/23 ОСОБА_15 попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5 , однак ставлення він не змінив та не вживав жодних заходів для налагодження особистих стосунків із дочкою, не звертався за допомогою до органу опіки та піклування, до шкільного психолога, вчителів тощо. Кошти на утримання дитини він сплачував, але цього недостатньо. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 квітня 2024 року у справі № 607/14705/23 встановлено необхідність проведення психокорекційної та профілактичної роботи дитини з психологом для виконання рішення про відібрання дитини від дядька ОСОБА_16 та повернення її батькові ОСОБА_17 , однак проведення такої роботи останній не ініціював, внаслідок чого судове рішення не було виконане, ОСОБА_5 відмовилась повертатися до батька.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, неповнолітня ОСОБА_1 як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо неї.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що після ухвалення судових рішень у справі № 607/14705/23 відповідач не виконав рішення в частині необхідності змінити своє ставлення до виховання дочки ОСОБА_5 , свідомо не вчиняв жодних дій щодо участі у житті дитини поза межами розгляду судових справ, тобто умисно ухилявся від обов`язку щодо виховання дитини.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач не навів аргументів та не надав доказів виконання ним батьківських обов`язків щодо дитини.

Орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , через ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини.

Верховний Суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини.

Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.

Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже має законну мету, і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про неї, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову. Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини, не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки позов про позбавлення його батьківських прав пред`явлено до нього вже вдруге, а він не надав доказів, які б свідчили про дійсну зміну його ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (див.: постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22).

Таким чином, при вирішенні спору у цій справі апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням найкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про те, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками з виховання дитини, а тому наявні виключні обставини для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Верховний Суд зазначає, що за обставин цієї справи, позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже має законну мету, і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про наявність виключних обставин для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків - позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, виходив із якнайкращих інтересів дитини, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків знайшли своє підтвердження.

Верховний Суд зазначає, що відповідач, з урахуванням положень частини першої статті 169 СК України, має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у випадку зміни обставин, що слугували підставою для позбавлення його батьківських прав.

Висновки Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення розглядуваного спору з урахуванням встановлених обставин.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Посилання відповідача у касаційній скарзі на те, що дядько дитини ОСОБА_18 перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин. Відповідач таких доказів не подав, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про необґрунтованість позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк