ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 333/9082/24

провадження № 61-8745 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чижов Сергій Васильович, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2025 року у складі судді Варнавської Л. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про надання та оплату додаткових днів відпустки, стягнення допомоги на оздоровлення, припинення мобінгу (цькування).

Позовна заява обґрунтована тим, що він працює на посаді машиніста тепловозу структурного підрозділу «Мелітопольське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», яке після окупації м. Мелітополя у березні 2022 року підпорядковується відокремленому структурному підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця»; з 27 грудня 2019 року до цього часу він є головою Первинної профспілкової організації Вільної профспілки працівників локомотивного депо Мелітополь.

Вказував, що відповідач не виплатив йому матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік та зменшив суму виплати такої допомоги при наданні відпустки у 2024 році. Звертав увагу на те, що пунктом 3.1.5 колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове» ДП «Придніпровська залізниця» визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника в розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Оскільки виплата матеріальної допомоги відбулась у липні 2024 року, а розмір мінімальної заробітної плати з 01 квітня 2024 року становив 8 000 грн, то невиплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік складає 8 000 грн, а за 2024 рік - 4 572, 12 грн, з урахуванням частково випаленої суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 427, 88 грн.

Також зазначав, що Розділом 3 та додатком 1 колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове» ДП «Придніпровська залізниця» передбачено додаткову відпустку за роботу в шкідливих умовах праці та особливий характер роботи, надання якої було призупинено відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Втім, у 2024 році поновлено дію положень колективного договору про надання додаткової відпустки і усім працівникам АТ «Укрзалізниця» у 2024 році надано додаткову відпустку за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022-2024 роки, проте йому таку відпустку надано виключно за 2024 рік. Вважав, що відповідач не надав та не оплатив йому додаткову відпустку за 2022 року через мобінг та дискримінацію за професійною ознакою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати відповідача надати та оплатити додаткові дні відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік в розмірі 11 554, 34 грн та недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік в розмірі 12 572, 12 грн, з урахуванням обов`язкових платежів; вжити заходи, спрямовані на запобігання, протидію та припинення мобінгу (цькування), а також заходи щодо відновлення порушених прав внаслідок мобінгу (цькування).

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена пунктом 3.1.16 колективного договору, її призупинення відповідачем відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції зауважив, що станом на час звернення позивача 29 серпня 2022 року із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою за 2022 рік рішення щодо відновлення цих виплат відповідачем не приймалося.

Водночас під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач надав платіжні відомості від 07 січня 2025 року № 267_12_259 та № 267_07_590, відповідно до яких ОСОБА_1 здійснено виплату матеріальної допомоги до відпустки 2022 року у розмірі 5 005, 17 грн та виплату матеріальної допомоги до відпустки за липень 2024 року у розмірі 2 759, 44 грн.

Оскільки матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік ОСОБА_1 була виплачена, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про надання оплачуваної додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік, суди зауважили, що відповідач не заперечував право ОСОБА_1 на таку відпустку, проте з відповідною заявою до відповідача про надання відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік позивач не звертався.

Суди також зауважили, що у відзиві на позовну заяву відповідач посилався на рішення від 19 червня 2023 року № ЦЦУП-14-750, яким поновлено надання днів щорічної додаткової відпустки за шкідливі та особливі умови праці, як за теперішній так і за минулий період роботи. А тому ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до відповідача із відповідною заявою про надання вищевказаної відпустки за минулий період. Посилання позивача на ненадання додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік з підстав мобінгу не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

04 липня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Чижов С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених упостанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23, а також відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 18, пункту другого статті 62, статті 81, 95, 263 ЦПК України, статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у подібних правовідносинах.

Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід; суд не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що передбачає вимоги пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 333/9082/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

25 вересня 2025 року справа № 333/9082/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чижов С. В., мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що АТ «Укрзалізниця» призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою, в односторонньому порядку, не повідомивши працівника та профспілковий орган, членом якого він є, про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів у частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.

Вказує, що станом на час прийняття протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т, пунктом 1.1.4 якого призупинено інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не набрав чинності, а тому посилання судів на цей закон є безпідставним.

При цьому посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23.

Вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_1 єдиний з працівників АТ «Укрзалізниця» не отримав матеріальну допомогу на оздоровлення на 2022 рік і частково отримав таку допомогу за відпустку у 2024 році.

Також суди не надали належної оцінки обставинам ненадання позивачу додаткової оплачуваної відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік та не дослідили обставини мобінгу щодо позивача, не звернули увагу на незаконні накази відповідача від 12 липня 2024 року № 559/В від 12 вересня 2024 року № 790/В, які порушують право позивача на отримання додаткової відпустки.

Крім того, судами проігноровано відсутність у представників відповідача повноважень для представництва АТ «Українська залізниця» в суді.

Також звертає увагу на те, що двоє із суддів Запорізького апеляційного суду, які переглядали справу № 333/9082/24 в апеляційному порядку, вже брали участь у розгляді справи № 333/3562/22 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу, як такого, що порушує трудове законодавство, тому вважає, що суд апеляційної інстанції був упередженим під час розгляду справи.

Також вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про відвід суддям апеляційного суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

18 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд представник АТ «Укрзалізниця» - адвокат Губорєва Я. А. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 01 квітня 2022 року ОСОБА_1 працює у структурному підрозділі «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» та займає посаду машиніста тепловозу дільниці експлуатації локомотивів зворотного локомотивного депо Запоріжжя 2, що підтверджується довідкою від 29 травня 2024 року № 309/537 (а. с. 11, т. 1).

29 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до начальника структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою за 2022 рік (а. с. 35).

Відповідно до пункту 3.1.16 колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове» ДП «Придніпровська залізниця» на 2015 рік (зі змінами та доповненнями), при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується згідно з положенням (Додаток № 2) за письмовою заявою працівника, в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1, 35) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року (спільна постанова від 28 лютого 2024 року № 4).

Відповідно до постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і Президії ДОРПРОФСОЖУ від 27 лютого 2024 року № Нпридн.32/10 №П-15-16г «Про внесення змін і доповнень до колективного договору ДП «Придніпровська залізниця», у пункті 3.1.16 першій абзац колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням (Додаток № 2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1, 35) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а. с. 16, т. 1).

Відповідно до витягу з протоколу № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року ухвалено рішення, яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплату працівникам додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема виплату матеріальної допомоги (пункт 1.1.4 протоколу) (а. с. 34, т. 1).

Відповідно до витягу з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року ухвалено рішення, яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, починаючи з 01 липня 2024 року, зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення; нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівниками АТ «Укрзалізниця» здійснювати в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно з наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних підрозділів за письмовою заявою працівників, які безперервно пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки. Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували в трудових правовідносинах в АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2024 року в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій і їх структурних підрозділів визначати окремими рішеннями правління на кожен рік. При цьому можливість та умови таких виплат за 2022 рік визначити не пізніше грудня 2024 року (а. с. 63-64, т. 1).

01 липня 2024 року ОСОБА_1 звертався до начальника структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» із заявами про надання щорічної відпустки з 23 липня 2024 року та про надання матеріальної допомоги у зв`язку з щорічною відпусткою з 23 липня 2024 року (а. с. 34, 35 зворот, т. 1).

Наказом (розпорядженням) структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 01 липня 2024 року № 496/В ОСОБА_1 надана щорічна відпустка за період роботи з 24 червня 2023 року по 23 червня 2024 року включно на 24 календарних дні та додаткова відпустка на 14 календарних днів (7 днів за особливий характер праці та 7 днів за шкідливі умови праці), всього 38 календарних днів з 23 липня 2024 року по 29 серпня 2024 року включно. В наказі також зазначено про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до рішення правління від 27 червня 2024 року (протокол № Ц-82/39 Ком.т) (а. с.14, т. 1).

Відповідно до платіжних відомостей від 07 січня 2025 року № 267_12_259 та № 267_07_590, ОСОБА_1 здійснено виплату матеріальної допомоги до відпустки 2022 року у розмірі 5 005, 17 грн та виплату матеріальної допомоги до відпустки за липень 2024 року у розмірі 2 759, 44 грн (а. с. 36-39, т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чижов С. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Щодо вирішення вимог про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з пунктом 3.1.16. колективного договору відокремленого структурного підрозділу «Локомотивне депо Синельникове» ДП «Придніпровська залізниця» на 2015 рік (зі змінами та доповненнями), при наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується згідно з положенням (Додаток № 2) за письмовою заявою працівника, в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1, 35) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року(спільна постанова від 28 лютого 2024 року № 4).

Згідно з пунктом 1.4. колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профкому депо, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування пункту 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 серпня 2022 року ОСОБА_1 звертався до начальника структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» із заявою про надання матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з щорічною відпусткою за 2022 рік. Також 01 липня 2024 року ОСОБА_1 звертався із заявами про надання щорічної відпустки з 23 липня 2024 року та про надання матеріальної допомоги у зв`язку з щорічною відпусткою з 23 липня 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки виплата матеріальної допомоги, яка є, зокрема, предметом спору у цій справі, передбачена пунктом 3.1.16 колективного договору, її призупинення відповідачем на підставі протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т відповідає положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно з якою на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Проте, судами попередніх інстанцій не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Укрзалізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги, було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судами при розгляді цієї справи.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у подібній справі № 211/7338/23, на яку посилається позивач в касаційній скарзі.

Так, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, та стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки у розмірі 13 400 грн.

У вказаній справі Верховний Суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що товариство призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий органу, членом якого він є, про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік, не встановивши належним чином обставини призупинення відповідачем виплати цих коштів, які передбачені колективними договорами та Галузевою угодою, не врахував, що таке призупинення, а саме застосування пункту 1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога, відбулося до 24 березня 2022 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Крім того, апеляційний суд посилався на те, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач надав платіжні відомості від 07 січня 2025 року № 267_12_259 та № 267_07_590, відповідно до яких ОСОБА_1 здійснено виплату матеріальної допомоги до відпустки 2022 року у розмірі 5 005, 17 грн та виплату матеріальної допомоги до відпустки за липень 2024 року у розмірі 2 759, 44 грн (а. с. 36-39, т. 2).

У матеріалах справи наявна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» і Президії ДОРПРОФСОЖУ від 27 лютого 2024 року № Нпридн.32/10 № П-15-16г «Про внесення змін і доповнень до колективного договору ДП «Придніпровська залізниця», якою пункт 3.1.16 першого абзацу колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням (Додаток № 2), за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів (з коефіцієнтом 1, 35) для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а. с. 16, т. 1).

Також у матеріалах справи наявне протокольне рішення засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т., яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, починаючи з 01 липня 2024 року, зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення та визначено, що нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівниками АТ «Укрзалізниця» необхідно здійснювати в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30 % місячної тарифної ставки (посадового окладу) (а. с. 63, т. 1).

Встановивши обставини виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 2024 рік, апеляційний суд не перевірив, на підставі яких нормативних актів відповідача відбулось нарахування цих виплат, чи виплачені вони повністю за кожний заявлений позивачем період, враховуючи послідовні твердження позивача про неотримання цих коштів за 2022 рік та часткове отримання за 2024 рік у розмірі 3 427, 88 грн.

Ураховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду в частині вирішення вказаних позовних вимог не може вважатись законною та обґрунтованою.

Щодо вирішення вимог про надання додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

У статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов`язаних із негативним впливом на здоров`я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах.

Відповідно до пункту 2 частини першої, частини другої статті 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 має право на отримання додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що рішенням відповідача від 19 червня 2023 року № ЦЦУП-14-750 щодо внесення змін до переліку видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період правового режиму воєнного стану, поновлено надання днів щорічної додаткової відпустки за шкідливі та особливі умови праці, як за теперішній так і за минулий період роботи.

Відповідач не заперечував право ОСОБА_1 на таку відпустку, проте вказував, що з відповідною заявою до відповідача позивач не звертався.

Разом з тим у матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 17 квітня 2024 року, в якій позивач просив надати йому залишок щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці з 15 травня 2024 року за період з 13 липня 2021 року по 12 липня 2022 року та за період з 13 липня 2022 року по 12 липня 2023 року (а. с. 58, т. 1).

Наказом (розпорядженням) структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 23 квітня 2024 року № 274/В ОСОБА_1 за період роботи з 13 липня 2021 року по 12 липня 2022 року надана додаткова відпустка за шкідливі умови праці (7 календарних днів) та додаткова відпустка за особливий характер праці (7 календарних днів) з 15 травня 2024 року по 28 травня 2024 року включно (а. с. 58, зворот, т. 1).

Крім того, наказом (розпорядженням) структурного підрозділу «Синельниківське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» від 23 квітня 2024 року № 275/В ОСОБА_1 за період роботи з 13 липня 2022 року по 12 липня 2023 року надана додаткова відпустка за шкідливі умови праці (7 календарних днів) та додаткова відпустка за особливий характер праці (7 календарних днів) з 29 травня 2024 року по 11 червня 2024 року включно (а. с. 59, т. 1).

Апеляційний суд не надав належну оцінку вказаним доказам у справі, не врахував суперечливу поведінку відповідача, який зазначаючи, що із заявою про надання додаткової відпустки за роботу із шкідливими умовами праці та особливий характер праці за 2022 рік позивач не звертався, надав, разом з тим, докази на спростування цих тверджень (заяву та накази).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не врахував вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства, належним чином не перевірив доводів сторін.

Отже, фактичні обставини справи судом апеляційної інстанції у повному обсязі не встановлено, не надано належної правової оцінки зібраним у справі доказам у сукупності, а до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити власне рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, та вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чижов Сергій Васильович, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 04 червня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович