печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Вовк С. В.,

за участі секретаря судового засідання - Ємець Д.О.,

вирішивши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві заяв представника позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 757/58082/25-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування із дитиною,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває вказана справа.

Представник позивача ОСОБА_1 подала 24.11.2025 заяву про вжиття заходів забезпечення позову у вимогах якої просить заборонити ОСОБА_3 вчиняти дії як особисто, так й із залученням третіх осіб (в тому числі, але не обмежуючись -родичів по лінії матері дитини, працівників охоронних структур, а також співробітників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від батька), спрямовані на зміну місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання наразі якої є проживання разом з її батьком ОСОБА_5 , до набрання законної сили рішенням у справі.

Заява обґрунтовується тим, що мати відмовилась за власної ініціативи проживати з дитиною в 2019 році, та постійно змінює свій графік участі (як матері) у вихованні дитини, що призводить до постійних конфліктів та сварок. Мати неодноразово порушувала домовленості щодо часу зустрічей та повернення дитини до місця проживання з батьком.

Більше того, в жовтні 2025 року ОСОБА_3 зверталась до органів поліції через конфлікт з колишнім чоловіком ОСОБА_2 стосовно участі у вихованні (та/або місця проживання) спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , та намагалась самовільно змінити фактичне місце проживання дитини, що підтверджується відповіддю ГУНП у м. Києві № від 04.11.2025 (1640764) на адвокатський запит. В відповіді ГУНП у м. Києві № від 04.11.2025 (1640764) зазначено: «06.10.2025 приблизно о 18 год. 45 хв. зі служби «102» до Голосіївського УП надійшов виклик ОСОБА_3 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 колишній чоловік ОСОБА_2 намагається силою забрати спільну доньку ОСОБА_6 . Цього ж дня повідомлення було зареєстроване до інформаційно-комунікаційної системи "Інформаційний портал Національної поліції України" Голосіївського УП за № 62591 та доручено до розгляду сектору ювенальної превенції управління.».

Крім того, 13.03.2026 представник позивача ОСОБА_1 подала заяву забезпечення позову, у вимогах якої просить заборонити ОСОБА_7 до набрання законної сили рішенням суду у справі вчиняти будь-які дії, спрямовані на самовільну зміну місця (закладу) навчання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ПРИВАТНОМУ ЗАКЛАДІ ОСВІТИ «КИЇВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ «СІГМА ШКОЛА МОЛОДША АКАДЕМІЯ» (Задорожний провулок, 1 а, Київ, 03118) на інший заклад освіти, зокрема подавати заяви про переведення, відрахування або зарахування дитини до іншого закладу освіти.

Мотивуючи дану заяву представник позивача ОСОБА_1 вказує, що існує реальна загроза самовільної зміни Відповідачем закладу освіти малолітньої ОСОБА_6 , про що свідчить подана на адресу ПРИВАТНОГО ЗАКЛАДУ ОСВІТИ «КИЇВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ «СІГМА ШКОЛА МОЛОДША АКАДЕМІЯ» заява про відрахування дитини зі школи від 06.03.2026.

Представник вказує у заяві, що позивач категорично заперечує проти відрахування дитини із закладу освіти (заява про заперечення щодо відрахування дитини від 06.03.2026 додається), оскільки, по-перше, саме останнім було укладеного договори про навчання від 13.11.2024 № 67/24-25 та від 29.08.2025 №58/25-26, по-друге, відповідач постійно забезпечує належне здобуття Дитиною базової освіти. Батько дитини піклується щодо успішності, поведінки та адаптації дитини, оперативно реагує на рекомендації закладу освіти, бере участь у батьківських зборах та інших заходах. Саме така щоденна взаємодія забезпечує безперервність та належну якість освітнього процесу для дитини. Мати дитини, напроти, не реагує вчасно на повідомлення вчителів, іноді не приводить дитину до школи, не повідомляє вчасно ані батька, ані вчителів про факт та причини відсутності дитини у школі.

Також, ОСОБА_3 неодноразово вступала у конфліктні ситуації з керівництвом закладу освіти та свідомо намагалася своїми систематичними діями сформувати у дитини негативне ставлення до закладу освіти, що прямо суперечить інтересам дитини. Про такі дії свідчать наявні листування у месенджері Telegram.

Позивав зазначає, що такі дії матері спрямовані на самовільну зміну закладу освіти з метою демонстративного впливу та показового відокремлення дитини від батька. На цей час дитина перебуває під сильним психологічним впливом матері та заангажована її позицією, що створює ризик додаткових конфліктів та емоційного стресу.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hant v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

Прецедентна практика ЄСПЛ наголошує на важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини, проте даний спір перебуває у провадженні суду близько чотирьох місяців.

На переконання суду, відсутні підстави стверджувати, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді встановлення заборон ОСОБА_3 , може істотно ускладнити чи унеможливити виконання гіпотетичного рішення суду про визначення місця проживання дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяв представника позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 757/58082/25-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування із дитиною.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 15 днів з дня її проголошення, а у випадку відсутності особи в судовому засіданні з дня отримання копії цієї ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.В. Вовк