Справа № 412/5524/13-ц
Провадження 2-в/185/36/26
У Х В А Л А

19 березня 2026 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши питання відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі № 412/5524/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2026 року (справа № 412/5524/13-ц, провадження 6/185/56/26) було доручено Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області вирішити питання щодо відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі Краснодонського міськрайонного суду Луганської області № 412/5524/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Сторони по справі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 20 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України якщо суд, до юрисдикції якого відповідно до вимог процесуального закону відноситься вирішення питання про відновлення втраченого провадження, знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то відновлення втраченого провадження здійснюється судом за територіальною підсудністю судових справ, визначеною згідно із Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» або Законом України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».

Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», згідно з яким режим воєнного стану введено з 24 лютого 2022 року. Термін воєнного стану продовжено та триває до цього часу.

Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14, із змінами від 31.03.2016 року, Сватівському районному суду Луганської області визначено територіальну підсудність справ Краснодонського міськрайонного суду Луганської області.

Відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 було змінено територіальну підсудність судових справ Сватівського районного суду Луганської області на Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Від Краснодонського міськрайонного суду Луганської області (територіальна підсудність якого передана Сватівському районному суду Луганської області) до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 412/5524/13-ц не надходили.

Відповідно до положень ч.ч. 1-2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень - автоматизованої системи збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Процедуру формування та ведення Єдиного державного реєстру судових рішень визначає Порядок ведення Єдиного державного реєстру судових рішень, затверджений рішенням Вищої ради правосуддя від 19.04.2018 № 1200/0/15-18.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року у цивільній справі № 412/5524/13-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/35672527)

Згідно з вимогами ст.ст. 488-490 ЦПК України відновленню підлягає втрачене повністю або частково судове провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито. Втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду. Заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Враховуючи встановлені ч. 3 ст. 493 ЦПК України обмежені строки розгляду питання про відновлення втраченого судового провадження, суд має констатувати вжиття всіх можливих заходів, направлених на відновлення втраченого судового провадження.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому ЦПК України.

Предметом відновлення є зміст втрачених процесуальних документів у конкретній цивільній справі чи їх частин, що були втрачені у цивільній справі. Об`єктом відновлення конкретний перелік відсутніх матеріалів (процесуальних документів) втрачених повністю чи частково у конкретній цивільній справі.

Згідно ч. 2 ст. 494 ЦПК України в ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

Втрачене судове провадження повинно бути точно відновлене у судовому засіданні. Натомість, у разі недостатності зібраних матеріалів для відновлення втраченого судового провадження суд відмовляє у відновленні такого провадження і роз`яснює учасникам справи право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів (ч. 3 ст. 494 ЦПК України).

На підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити (частина перша статті 494 ЦПК України).

При цьому, суд на підставі п. 4 ч. 5 статті 12 ЦПК сприяє встановленню фактів та обставин, необхідних для відновлення втраченого судового провадження та враховує, що під час розгляду цієї категорії справ суд не збирає та не досліджує нові докази, не робить висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням, тобто не здійснює судовий розгляд в його класичному розумінні, а лише виконує функцію щодо технічного відтворення раніше існуючих матеріалів провадження.

Під час розгляду справ у порядку розділу Х ЦПК України «Відновлення втраченого судового провадження» суд не збирає та не досліджує нові докази, не викладає висновків щодо правильності тверджень суду, який розглядав справу, та про обґрунтованість вимог заявника по суті раніше пред`явленого позову за втраченим судовим провадженням. У порядку розділу Х ЦПК України суд вирішує процесуальне питання щодо можливості відновлення повністю або частково втраченого судового провадження (постанова Верховного Суду від 02.04.2025 по справі № 487/1004/16-ц).

Відновлення втраченого судового провадження є гарантією забезпечення права на судовий захист у цивільному судочинстві. Застосування цього процесуального механізму в разі втрати повністю або частково судового провадження забезпечує можливість реалізації усіх складових права на судовий захист, яке не обмежується лише вирішенням справи судом, а охоплює також право на оскарження судового рішення та його виконання.

Вивчивши отримані судом матеріали, суд дійшов висновку про достатність зібраних матеріалів для часткового відновлення втраченого судового провадження.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 488-489, 493, 494 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відновити втрачене судове провадження по цивільній справі № 412/5524/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в частині рішення Краснодонського міськрайонного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року наступного змісту:

«Справа № 412/5524/13-ц

Провадження № 2/412/1898/13

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2013 року м. Краснодон

Краснодонський міськрайонний суд Луганської області у складі: головуючого судді: Смирнова В.В., при секретарі Чукавовій А.О., розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Краснодона цивільну справу за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 05.07.2008 року з відповідачем по справі ОСОБА_1 був укладений договір № Ск-1090-014274/7-2008, у відповідності до якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок з оформленням платіжної картки та надав споживчий кредит у розмірі 24 545,25 грн. за умови його повернення у строк до 05.07.2010 року, своєчасної сплати частини суми заборгованості та усіх передбачених договором платежів. Однак, відповідачем умови договору не виконувалися, в результаті чого станом на 11.06.2013 року виникла заборгованість в розмірі 252 560,40 грн. Добровільно відповідач заборгованість не сплачує. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по кредитному договору в розмірі 252 560,40 грн. та судовий збір у розмірі 2525,60 грн.

Від представника позивача ПАТ «Родовід Банк» надійшла письмова заява, в якій він на позовних вимогах наполягав, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач ОСОБА_1 надала суду письмову заяву, якою визнала позовні вимоги позивача, просила розглянути справу за її відсутності.

Перевіривши письмові матеріали справи, суд встановив насутупні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 05.07.2008 року між ВАТ «Родовід Банк», найменування якого було змінено на ПАТ «Родовід Банк» (установчі документи а.с. 20-22, 31-38) та ОСОБА_1 був укладений договір № Ск-1090-014274/7-2008, у відповідності до якого позивач відкрив відповідачу картковий рахунок з оформленням платіжної картки та надав споживчий кредит у розмірі 24 545,25 грн. за умови його повернення у строк до 05.07.2010 року; щомісячної сплати частини заборгованості, 0,10 % річних, плати за обслуговування споживчого кредиту у розмірі 2,70 % від суми кредиту за встановленим графіком; сплати пені 1,6 % у разі прострочення платежів (а.с. 14-19).

Отримання відповідачем платіжної картки підтверджується розпискою (а.с. 19 зворотній бік).

Через порушення ОСОБА_1 взятого на себе зобов`язання станом на 11.06.2013 року виникла заборгованість в розмірі 252 560,40 грн., яка складається з: простроченого кредиту 21 438,71 грн., прострочених процентів 37,75 грн.; простроченої плати за обслуговування кредиту 14 079,84 грн.; пені за: прострочення кредиту 125 202,07 грн., прострочення процентів 220,46 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 82 226,27 грн.; 3% річних за: прострочення кредиту 2378,39 грн., прострочення процентів 4,15 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 1535,23 грн.; інфляційних витрат за: прострочення кредиту 3329,04 грн., прострочення процентів 5,89 грн., витрати на прострочення плати за обслуговування кредиту 2102,60 грн., що підтверджується відповідним розрахунком та випискою з особового рахунку (а.с. 5-11).

За правилами ст. ст. 525 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

1

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, тобто повернення всієї суми кредиту.

У відповідності з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що між сторонами дійсно існують договірні кредитні відносини; відповідач належно не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором; заборгованість, яка становить предмет позову, утворилася у результаті неналежного виконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором.

За таких обставин, розглянувши дану справу в порядку ч. 1 ст. 11 ЦПК України у межах заявлених вимог та на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що вищезазначена заборгованість утворилася у результаті неналежного виконання відповідачем свого зобов`язання за кредитним договором, та те, що законом встановлено право позивача вимагати повернення кредиту та інших передбачених договором платежів у разі неналежного виконання відповідачем умов договору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору, яка складається з: простроченого кредиту 21 438,71 грн., прострочених процентів 37,75 грн.; простроченої плати за обслуговування кредиту 14 079,84 грн.; 3% річних за: прострочення кредиту 2378,39 грн., прострочення процентів 4,15 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 1535,23 грн.; інфляційних витрат за: прострочення кредиту 3329,04 грн., прострочення процентів 5,89 грн., витрати на прострочення плати за обслуговування кредиту 2102,60 грн.

Розглянувши заявлені вимоги в частині стягнення пені за: прострочення кредиту 125 202,07 грн., прострочення процентів 220,46 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 82 226,27 грн., що разом складає 207 648,80 грн. суд встановив наступне.

Відповідно до Закону України „Про захист прав споживачів від 12 травня 1991 року 1023ХІІ з наступними змінами споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Цивільним кодексом також передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом

2

цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу).

Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов`язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.

Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Законом України „Про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В своєму Рішенні від 11 липня у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22 листопада 1996 року № 543/96ВР з наступними змінами Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожень день прострочення виконання.

Із розрахунків розміру пені, предявленої позивачем до стягнення, вбачається, що пеня розрахована за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання.

За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що судом може бути самостійно зменшений розмір неустойки, який предявляється до стягнення, при наявності для

3

цього певних підстав.

При визначенні розміру пені, яка має бути стягнута з відповідача за неналежне виконання зобовязання, суд враховує, що розмір нарахованої позивачем пені (207 648,80 грн.) значно перевищує розмір заборгованості за кредитом (21 438,71 грн). Також суд приймає до уваги, що позивачем тривалий час не здійснювались заходи щодо витребування з відповідача заборгованості за кредитним договором, сума пені нарахована за весь період прострочення грошового зобовязання. Оцінивши в сукупності всі обставини, які мають значення для розгляду справи по суті, враховуючи відсутність у позові посилань на реальні збитки, понесені позивачем через невиконання відповідачем грошового зобовязання в обгрунтування розміру пені, суд вважає можливим зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 21 438,71 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 66 350,31 грн., яка складається з: простроченого кредиту 21 438,71 грн., прострочених процентів 37,75 грн.; простроченої плати за обслуговування кредиту 14 079,84 грн.; пені за прострочення кредиту, прострочення процентів, прострочення плати за обслуговування кредиту - 21 438,71 грн.; 3% річних за: прострочення кредиту 2378,39 грн., прострочення процентів 4,15 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 1535,23 грн.; інфляційних витрат за: прострочення кредиту 3329,04 грн., прострочення процентів 5,89 грн., витрати на прострочення плати за обслуговування кредиту 2102,60 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

За приписами ч. 1 та п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, за подання до суду позовних заяв майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 % ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому подається до суду відповідна заява.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 663,50 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 525 - 527, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 5 - 15, 60, 61, 74, 79, 88, 174, 209, 212 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ПАТ «Родовід Банк» (91031, м. Луганськ, вул. Оборонна, 10/59, , п/р НОМЕР_2 в АТ «Родовід Банк», МФО 321712, ІПН 59, св-во платника ПДВ № 200104533) заборгованість по кредитному договору, яка складається з: простроченого кредиту 21 438,71 грн., прострочених процентів 37,75 грн.; простроченої плати за обслуговування кредиту 14 079,84 грн.; пені за прострочення кредиту, прострочення процентів, прострочення плати за обслуговування кредиту - 21 438,71 грн.; 3% річних за: прострочення кредиту 2378,39 грн., прострочення процентів 4,15 грн., прострочення плати за обслуговування кредиту 1535,23 грн.; інфляційних витрат за: прострочення кредиту 3329,04 грн., прострочення процентів 5,89 грн., витрати на прострочення плати за обслуговування кредиту 2102,60 грн., що разом складає 66 350,31 (шістдесят шість тисяч триста п`ятдесят гривень 31 коп.) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ПАТ «Родовід Банк» (91031, м. Луганськ, вул. Оборонна, 10/59, , п/р НОМЕР_2 в АТ «Родовід Банк», МФО 321712, ІПН 59, св-во платника ПДВ № 200104533) судовий збір в розмірі 663,50 (шістсот шістдесят три гривні 50

4

коп.) грн.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Краснодонський міськрайонний суд Луганської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: В.В. Смирнов»

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання до Дніпровського апеляційного суду апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвалу не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Ухвала знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С.О. Бабій