ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

18 лютого 2026 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/549/23

Номер провадження: 22-ц/819/243/26

22-ц/819/244/26

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Базіль Л.В., Приходько Л.А.

секретар: Олійник К.О.

учасники справи:

представник позивачки адвокат Ільїн Олександр Валерійович

представник відповідача адвокат Базилєва Юлія Олександрівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу адвоката Базилєвої Юлії Олександрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2025 року, та додаткове рішення цього ж суду від 27 листопада 2025 року, ухвалених під головуванням судді Дорошинської В.Е., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У червні 2023 року адвокат Ільїн О.В. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбане майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , та автомобіль HYUNDAI SANTA FE, 2006 року випуску. Після подання позивачкою позову до суду про розірвання шлюбу та фактичного припинення шлюбних відносин, сторони не досягли згоди щодо поділу спільного майна. З урахуванням змін предмету позову позивачка просила виділити у власність відповідача оспорюваний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами; стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частки будинку у розмірі 689300,00 гривень; виділити у власність відповідача оспорюваний транспортний засіб, стягнувши з нього компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля майна у розмірі 197091,50 гривень; вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Херсонського міського Херсонської області від 27 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Припинено режим спільного майна подружжя і поділено спільно нажите майно та встановлено режим роздільності майна в такому порядку:

-визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ;

-визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 ;

-визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на транспортний засіб HYUNDAI SANTA FE (№ куз. НОМЕР_1 ), 2006 року випуску;

-стягнуто з ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу HYUNDAI SANTA FE , 2006 року випуску, у сумі 197091, 50 грн. на користь ОСОБА_2 , а також суму сплаченого судового збору у розмірі 8588, 81 грн.

Додатковим рішенням Херсонського міського Херсонської області від 27 листопада 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15000 грн. витрат по оплаті правової допомоги.

Рішення суду обґрунтоване тим, що за час шлюбу сторони придбали спірне майно житловий будинок та автомобіль, які є їх спільною сумісною власністю і частки кожного з них є рівними. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то суд дійшов висновку про можливість визнання за відповідачем права власності на нього із стягненням компенсації на користь позивачки. Житловий будинок, на думку суду, не є неподільним майном, а тому, з урахуванням незгоди відповідача на виплату компенсації, суд вирішив визнати за сторонами право власності на будинок в ідеальних рівних частках.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Базилєва Ю.О., діючи в інтересах відповідача ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, та здійснив поділ будинку між сторонами в ідеальних частках, хоча позивачка просила стягнути на її користь компенсацію за будинок, залишивши його у власності відповідача. Також вважає надмірним розмір витрат на правову допомогу, стягнуту на користь позивачки додатковим рішенням суду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу апеляційного суду, представник позивачки ОСОБА_3 просив відхилити доводи апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване. Просив стягнути на користь позивачки судові витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 15000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 28.07.2006, виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис №529, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва.

Під час шлюбу сторонами в справі придбано наступне майно:

1) житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , (договір купівлі-продажу від 04.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. 04.05.2018 року) та зареєстрований в реєстрі за №1557, який 04.05.2018 року зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності;

2) транспортний засіб автомобіль HYUNDAI SANTA FE (№кузова НОМЕР_1 ), 2006 року випуску, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1 22.10.2020 року, що підтверджується відповіддю Головного сервісного центру МВС від 09.05.2024 року.

Представник відповідача погодилася з обсягом спільного майна, яке позивач заявила до поділу, однак просила поділити майно в рівних частинах по 1/2 кожному з подружжя, а не стягувати компенсацію з відповідача.

Згідно відомостей з сайту AUTO.RIA, станом на 23.06.2023 року, орієнтовна ринкова вартість транспортного засобу складає 394 183, 00 гривні.

Згідно звіту про оцінку майна, а саме оспорюваного будинку, оціночна (ринкова) вартість об`єкта оцінки житлового будинку з урахуванням права користування на земельну ділянку площею 0,0465 га, станом на дату оцінки 17.08.2023 року, без ПДВ складає: 1 378 600, 00 гривень.

Оціночна вартість спільного сумісного майна подружжя сторонами в справі не оспорюється.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації частини вартості автомобіля

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В дані справі встановлено, що автомобіль марки HYUNDAI SANTA FE, 2006 року випуску, був набутий сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, зокрема, в натурі (стаття 71 СК України), спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

У такому випадку, заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід виходити з того, що ця норма права не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль, припинити її право власності на 1/2 частини транспортного засобу та стягнути з відповідача на її корить грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля.

Згідно з частиною другою статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За змістом частини другої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі між сторонами без втрати свого цільового призначення.

Позивачка не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі та надала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.

При цьому факт відсутності у відповідача коштів для одноразової виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля замість належної їй частки у праві спільної власності на автомобіль, є законним та таким, що направлений на справедливий захист її прав, з урахуванням дотримання балансу інтересів сторін.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 26 квітня 2023 року при розгляді справи № 742/3786/17.

Щодо позовних вимог про поділ житлового будинку

Як уже зазначалося вище, відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Такими чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно з усталеною судовою практикою щодо застування частини п`ятої статті 71 СК України, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України дій.

У постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, Верховний Суд звернув увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки сторонами в справі не досягнуто згоди у поділі належного їм на праві спільної сумісної власності будинку, позивачка не заявляла вимог про поділ такого майна в натурі, а відповідач не надав згоди на виплату компенсації за будинок у разі виділу його йому у власність, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість поділу спірного майна, шляхом виділу кожному із співвласників його ідеальної частки. При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом першої інстанції зазначено про часткове задоволення позову та фактичне вирішення спору між сторонами. Слід також звернути увагу, що саме на такому варіанті поділу наполягав сам відповідач.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 листопада 2023 року при розгляді справи № 456/2635/21.

Разом з тим, підлягають виключенню із резолютивної частини рішення суду першої інстанції посилання на припинення режиму спільного майна подружжя, оскільки з такими позовними вимогами не зверталася позивачка, а будинок залишається у спільній частковій власності сторін.

Щодо оскарження додаткового рішення в частині вирішення судових витрат по оплаті правової допомоги

Відповідно пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Види адвокатської діяльності визначені у статті 19 Закону № 5076-VI.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Встановлено, що повноваження адвоката Ільїна О.В. на представництво інтересів ОСОБА_4 підтверджено ордером від 21.06.2023 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, договором про надання правової допомоги 21.06.2023 року.

Відповідно до детального опису виконаних робіт від 20.11.2025 року, адвокат надав замовнику юридичні послуги вартістю 15 000 грн.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких необхідно розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням наведеного, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., що відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді.

Щодо не відповідності суми стягнутого судового збору пропорційності задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволені частково, однак лише в частині вирішення позовних вимог про поділ житлового будинку було змінено спосіб на такий, з яким погоджувався відповідач, що у співвідношенні до усіх заявлених позовних вимог становить 75%, а тому суму стягнених витрат по оплаті судового збору з урахуванням пропорційності (стаття 141 ЦПК України) слід змінити, зменшивши стягнуту суму з 8588, 81 грн. до 6441, 60 грн.

Сума витрат по оплаті правової допомоги, визначена за цією постановою, підлягає пропорційному зменшенню з 10 000 грн. до 7 500 грн.

Також підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати по оплаті правової допомоги в суді апеляційної інстанції, розмір яких з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру визначається в 5 000 грн.

В свою чергу, з позивачки підлягають стягненню на користь відповідача витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до суми, в стягненні якої було відмовлено 10306, 57 грн. 75% = 2576, 64 грн.

Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. Таким чином з ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 6441, 60 грн. 2576, 64 грн. = 3864, 96 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 377, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Базилєвої Юлії Олександрівни, яка діє від імені ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 листопада 2025 року в частині стягнення судового збору та витрат на правову допомогу змінити, зменшивши стягнуті суми з 8588, 81 грн. до 3864, 96 грн. (судовий збір) та з 15 000 грн. до 7 500 грн. (правова допомога).

Виключити з резолютивної частини рішення посилання на припинення режиму спільного майна подружжя.

В іншій частині рішення Херсонського міського суду Херсонської області 27 листопада 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн. витрат по оплаті правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19 лютого 2026 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді Л.В. Базіль

Л.А. Приходько