ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 569/19835/22

провадження № 61-113св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рівненська міська рада, виконавчий комітет Рівненської міської ради,

третя особа - Об`єднання співвласників гуртожитку АДРЕСА_1 «Фортеця»

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року у складі судді Ковальова І. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Об`єднання співвласників гуртожитку АДРЕСА_1 «Фортеця», про визнання рішень незаконними, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . Позивач у вказаному гуртожитку займає ліжкомісце в кімнаті АДРЕСА_6 площею 12,5 кв. м. Також, разом з ним, в зазначеній кімнаті, проживає ОСОБА_2 , тобто, з розрахунку 6 кв. м на особу, що створює незручності та є значно меншим санітарних норм.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради від 28 квітня 2011 року НОМЕР_4 гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 був прийнятий у комунальну власність та розпочато процес приватизації житлових кімнат. Розподіл та приватизація проходили таємно, непрозоро та без урахування інтересів всіх мешканців гуртожитку.

12 липня 2012 року відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було зареєстровано Об`єднання співвласників гуртожитку АДРЕСА_1 «Фортеця».

Відповідно до акту прийняття-передачі в управління (з балансу) від 25 вересня 2012 року гуртожиток передано в управління ОСГ «Фортеця», як цілісний майновий комплекс.

Після передачі гуртожитку у комунальну власність звільнилися чотири нежитлові приміщення (згідно технічного паспорту № 47026), а саме НОМЕР_3 НОМЕР_1 , НОМЕР_5 АДРЕСА_5. Вказані приміщення пустують досить тривалий часі і є придатними для проживання. Підтвердженням цього є висновок судової будівельно-технічної експертизи, яка проводилася при розгляді справи № 1715/9909/12. У приміщенні НОМЕР_3 потрібно приєднати батарею опалення до системи і кімната стане житловою.

Згідно з пунктом 11-2 статті 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» громадяни, які на правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживають у ньому на умовах надання їм ліжко-місця, набувають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку відповідно до цього Закону після їх розселення в окремі жилі приміщення в гуртожитку.

Міський голова м. Рівне Хомко В. Є. на численні звернення позивача та інших мешканців гуртожитку щодо вирішення питання про надання кімнат першого поверху гуртожитку для проживання питання не вирішив. Позивачем та іншими мешканцями було вирішено звернутися з заявами до новообраного голови Третяка О. В., секретаря Рівненської ради Шекірзяна В. В. та заступника ЖКГ міськвиконкому Рівненської міської ради Дяка В. А. про надання кімнат першого поверху для проживання. Проте позивачу та іншим мешканцям було відмовлено.

Враховуючи викладене позивач просив:

визнати рішення міського голови Третяка О. В. від 29 грудня 2020 року за

№ 1183-20, секретаря Рівненської ради Шекірзяна В. В. від 13 квітня 2021 року за № 011-30-21; 06 квітня 2021 року за № 121 та заступника ЖКГ міськвиконкому Рівненської міської ради Дяка В. А. від 02 квітня 2021 року

№ 423-21 про відмову у переведенні нежитлового приміщення НОМЕР_3 в гуртожитку по АДРЕСА_1 в житлове та надання його для проживання йому, ОСОБА_1 , за розглядом його заяв від 02 грудня

2020 року, 25 березня 2021 року, 26 березня 2021 року - незаконними;

зобов`язати виконавчий комітет Рівненської міської ради прийняти рішення про приведення нежитлового приміщення

АДРЕСА_2 у відповідність до висновку судової будівельно-технічної експертизи за №50112/ФМ від 26 січня 2015 року;

визнати придатним для проживання в гуртожитку по

АДРЕСА_3 (згідно технічного паспорту № НОМЕР_2 ) згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи за № 50112-ФМ від 26 січня 2015 року та зобов`язати Рівненську міську раду прийняти рішення про переведення нежитлового приміщення АДРЕСА_2 у відповідність до висновку судової будівельно-технічної експертизи за №50112/ФМ від 26 січня 2015 року та внести зміни до технічного паспорту на кімнату № НОМЕР_3 , перевести її в житлову і здійснити відповідну перереєстрацію;

визнати за ОСОБА_1 , право на проживання у житловому приміщенні

НОМЕР_3 та зобов`язати виконавчий комітет Рівненської міської ради надати йому ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня

2024 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду

від 26 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в частині визнання незаконними рішень та надання приміщення для проживання позивачем обрано не належний спосіб захисту порушеного права, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, жодного рішення Рівненською міською радою чи виконавчим комітетом Рівненської міської ради з приводу даного спору прийнято не було, так само як і не було прийнято розпорядження міського голови.

Що стосується позовної вимоги позивача в частині зобов`язання Рівненської міської ради прийняти рішення про переведення нежитлового приміщення, внесення змін до технічного паспорту, переведення його в житлове і здійснення відповідної перереєстрації суд зазначив наступне.

Переведення нежитлових приміщень у житлові на законодавчому рівні не врегульовано, існує лише можливість переведення житлових у нежитлові. Подальше використання нежитлових приміщень можливе лише у разі реконструкції гуртожитку за переплануванням та переобладнанням відповідно до вимог Державних будівельних норм.

Механізмом, який може бути розглянутий при опрацюванні можливих шляхів переведення нежитлового будинку (приміщення) до категорії житлового - це повторне прийняття завершеного будівництвом об`єкту в експлуатацію.

Крім того, відповідно до висновку експерта №50112/1-ФМ наданого позивачем, приміщення № 1, яке розташоване в гуртожитку на

АДРЕСА_1 не відповідає санітарним і технічним вимогам, та не придатне для проживання. Вказаний висновок виготовлений у 2015 році, тобто понад дев`ять років тому.

Позивачем було долучено звернення Регіонального Фонду Державного майна по Рівненській області щодо внесення змін у технічну документацію щодо певних кімнат, однак, на підставі чого дані зміни здійснювались не відомо. Також, позивачем не було надано суду доказів того, що Рівненською міською радою здійснювалось переведення нежитлових кімнат у житлові.

Згідно даних відділу обліку і розподілу житла виконавчого комітету Рівненської міської ради ОСОБА_1 не перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов при виконавчому комітеті Рівненської міської ради. Тому, надання йому житлового приміщення та ордеру на вселення є неможливим.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважав, що у задоволенні основних позовних вимог позивачу слід відмовити у зв`язку з тим, що позивачем було обрано не належний спосіб захисту порушеного права, тому не підлягають до задоволення і інші заявлені ним вимоги, які є похідними від тих, у задоволенні яких позивачу було відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що позивачем неналежний спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим вони не підлягають до задоволення. Судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2024 року, постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року по справі № 1715/9909/12, яка набрала законної сили, зобов`язано Рівненську міську раду розглянути питання за заявами ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо переведення нежилих приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 , а саме: № НОМЕР_3 АДРЕСА_4 , НОМЕР_5АДРЕСА_5 в жилі приміщення. Вказане рішення суду - відповідачем і досі не виконане. Окрім цього аналогічна справа № 569/9545/22 вже мала місце в Рівненському міському суді. Від 28 квітня 2023 року судове рішення набрало законної сили. Зазначені судові рішення додавалися до матеріалів справи.

Позивачем були заявлені клопотання до суду першої інстанції щодо правильного і справедливого вирішення справи, а саме:

клопотання про огляд доказів за місцезнаходженням в порядку статей 43, 85 ЦПК України від 27 лютого 2023 року;

клопотання в порядку статей 43, 82, 182 ЦПК України від 7 липня

2023 року;

клопотання в порядку статті 43 ЦПК України від 11 вересня 2023 року; клопотання від 02 жовтня 2023 року;

клопотання від 31 жовтня 2023 року;

але, зазначені клопотання були проігноровані і не розглянуті судом згідно законодавства;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові не зазначив подані позивачем клопотання;

справа № 569/19835/22 розглядалася в апеляційному суді 26 листопада

2024 року з проголошенням вступної та резолютивної частини без представника позивача ОСОБА_7 з невідомих позивачу причин її відсутності;

суди не врахували висновків викладених у постановах Верховного Суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення відмовлено. Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання вказаної касаційної скарги. Відкрито касаційне провадження у справі

№ 569/19835/22 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали справи № 569/19835/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 13 січня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 521/10070/14, від 18 травня 2021 року у справі № 420/6019/19, від 25 вересня 2024 року справа

№ 601/3448/23 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою

АДРЕСА_1 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 позивач займає ліжкомісце в кімнаті АДРЕСА_6 площею 12,5 кв. м. Також, разом з ним, в зазначеній кімнаті, проживає ОСОБА_2 , тобто, з розрахунку 6 кв. м.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради від 28 квітня 2011 року НОМЕР_4 гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 прийнятий у комунальну власність та розпочато процес приватизації житлових кімнат.

12 липня 2012 року відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців було зареєстровано Об`єднання співвласників гуртожитку АДРЕСА_1 «Фортеця».

Відповідно до акту прийняття-передачі в управління (з балансу) від 25 вересня 2012 року гуртожиток передано в управління ОСГ «Фортеця», як цілісний майновий комплекс.

Спірне приміщення за № НОМЕР_3 зазначене в технічному паспорті на будівлю, виданому КП РМБТІ, як «Приміщення» підсобне, і відповідно до акту прийняття передачі об`єкта в управління з управління (з балансу), дане приміщення передане ОСТ «Фортеця» у складі допоміжних приміщень.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі №757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провад№ 12ОМЕР_3-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Разом з тим, обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, навіть якщо суд встановив факт порушення права.

Суд зобов`язаний не просто відмовити в позові під час обрання неправильного способу захисту, а встановити ефективний спосіб, який відновлює порушене право. Ефективний захист має відповідати характеру порушення та забезпечувати повне відновлення прав, що випливає із принципу jura novit curia.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 414 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (частина перша статті 264 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування (частина четверта статті 265 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 просив визнати рішення міського голови Третяка О. В. від 29 грудня 2020 року за № 1183-20, секретаря Рівненської ради Шекірзяна В. В. від 13 квітня 2021 року за № 011-30-21 та заступника ЖКГ міськвиконкому Рівненської міської ради Дяка В. від 02 квітня 2021 року за № 423-21 про відмову у переведенні нежитлового приміщення НОМЕР_3 в гуртожитку по АДРЕСА_1 в житлове та надання його для проживання ОСОБА_1 незаконними; визнання придатною для проживання в гуртожитку на АДРЕСА_3 та зобов`язання Рівненську міську раду прийняти рішення про переведення нежитлового приміщення АДРЕСА_2 в житлове і здійснити відповідну перереєстрацію; визнання за ОСОБА_1 , права на проживання у житловому приміщенні НОМЕР_3 та зобов`язання виконавчого комітету Рівненської міської ради надати йому ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_2 , оскільки він тривалий час проживає в гуртожитку, займає ліжко-місце в кімнаті разом з ОСОБА_2 , що створює незручності. В той же час у гуртожитку є вільні приміщення;

суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту;

аналіз матеріалів справи свідчить, що 29 грудня 2020 року за № 1183-20 мав місце лист-відповідь начальника управління Житлово-комунального господарства Пилипчука В. на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з приводу їх звернення (т. 1 а. с. 66зв.), 13 квітня 2021 року за № 011-30-21 - це лист відповідь на ім`я ОСОБА_2 заступниканачальника управління Житлово-комунального господарства Лапюк В. з приводу його звернення (т. 1 а. с. 70зв), 02 квітня 2021 року за № 423-21 - це лист відповідь на ім`я ОСОБА_2 від заступника начальника управління Житлово-комунального господарства Лапюк В. з приводу його звернення (т. 1 а. с. 73);

отже, суди не врахували, що безпосередньо вимоги про визнання цих листів незаконними не можуть бути використані для захисту будь-якого цивільного права чи інтересу, їх розгляд не відповідає завданню цивільного судочинства, тому такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, як і взагалі не підлягають судовому розгляду;

крім того, суди не звернули уваги, що аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 до ОСГ «Фортеця» задоволено частково. Зобов`язано ОСГ №6 по вулиці Коцюбинського в місті Рівне «Фортеця» винести на вирішення загальних зборів питання виокремлення, виключення із числа допоміжних приміщень гуртожитку, як призначених для забезпечення експлуатації, побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців, наступних приміщень гуртожитку, позначених в технічному паспорті на будівлю, виданому КП «РМБТІ», літерою НОМЕР_3 /приміщення/, літерою № 13 /приміщення/, літерою № 22 /ізолятор/, літерою НОМЕР_5 /кабінет/, літерою № АДРЕСА_5 /кабінет/;

також постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2015 року скасовано та прийнято нову. Позов задоволено частково. Зобов`язано Рівненську міську раду розглянути питання за заявами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 щодо переведення нежилих приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 , а саме № НОМЕР_3 22, НОМЕР_5 АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 в жилі приміщення;

відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням неналежного способу захисту, суди не встановили чи були виконані зазначені судові рішення, чи взагалі були порушені права позивача, враховуючи наявність цих судових рішень та який ефективний спосіб у разі їх порушення відновлював би порушене право.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. Тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати, провадження в частині позовних вимог про визнання незаконними рішень від 29 грудня 2020 року за № 1183-20, від 13 квітня 2021 року за № 011-30-21 та від 02 квітня 2021 року за № 423-21 закрити, в іншій частині позовних вимог справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня

2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 листопада

2024 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання незаконними рішень від 29 грудня 2020 року за № 1183-20, від 13 квітня 2021 року за № 011-30-21 та від 02 квітня 2021 року за № 423-21 закрити.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, виконавчого комітету Рівненської міської ради справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня

2024 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 26 листопада

2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко