Номер провадження: 22-ц/813/1752/26
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягнення, постановлену під головуванням судді Літвінової І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягненняу цивільній справі № 1512/11500/2012.

В обґрунтування своєї заяви ОСОБА_1 зазначила, що 19 лютого 2024 року вона отримала ухвалу Київського районного суду м. Одеси у справі №947/29478/19 про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рахунок боргу ОСОБА_1

01 березня 2024 року ознайомившись зі вказаною справою, ОСОБА_1 встановила, що відповідно до постанови приватного виконавця Хлєбнікова О.В. про відкриття виконавчого провадження № 69741638 від 29 серпня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 вказана сума стягнення у розмірі 221 643 грн.

Також заявниця зазначила, що у виконавчому провадженні здійснюється стягнення тільки на користь одного із стягувачів ( ОСОБА_5 ) на суму стягнення у розмірі 221 643 грн., на підставі невірно виданого ОСОБА_5 виконавчого листа. Отже на підставі невірно виписаного виконавчого листа ОСОБА_5 використовує як своє право стягувача (правонаступника позивача), а також права інших правонаступників позивачів ( ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ), що суперечить ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року у справі № 1512/11500/2012 та виходить за об`єм прав прийнятих ОСОБА_5 за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 1512/11500/2012 в наслідок правонаступництва.

ОСОБА_1 вважає, що зазначене стягнення здійснюється на підставі виконавчого листа, але сума стягнення та постанова приватного виконавця не відповідають вимогам закону та порушує її права.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягнення по цивільній справі № 1512/11500/2012 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, ухвалити постанову, якою задовольнити заяву у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заяви, чим порушив основні засади цивільного законодавства та формально підійшов до розгляду заяви.

12 травня 2025 року ОСОБА_5 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в якій запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом 15-ти днів з дня отримання ухвали.

24 березня 2025 року ОСОБА_5 отримала копію ухвали суду від 10 березня 2025 року про відкриття провадження, а також копію апеляційної скарги.

15 квітня 2025 року ОСОБА_5 звернулася до суду з заявою, в якій просила продовжити строк надання відзиву до 04 травня 2025 року, при цьому відзив був поданий 12 травня 2025 року.

З урахуванням того, що відзив на апеляційну скаргу поданий з пропуском строку, в якому не ставиться питання про його поновлення, колегія суддів не приймає даний відзив до уваги.

В судове засідання, призначене на 10 березня 2026 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , приватний виконавця Хлєбніков О.В. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 164, 165, 170, 173).

ОСОБА_5 надала до суду пояснення, в яких просила справу розглядати без її участі (а.с. 166-169).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, щов провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді перебувала цивільна справа № 1512/11500/2012 за позовом ОСОБА_2 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТИ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволений повністю.

Скасовано частково, у розмірі 1/6 частини свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видане ОСОБА_1 14 лютого 2002 року управлінням ЖКГ ВК ОМР.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на приміщення, які складається з: 3-1 кухня 9,9 кв.м., 3-2 житлової кімнати 9,1 кв.м. («а-1»), 3-4 веранди 6,6 кв.м. («а-4») у розмірі 1/6 частини, що складає 4,27 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано в частині запис у Реєстрі права власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року, здійснений на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 березня 2004 року площею 0,0831 га. та державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 липня 2004 року площею 0,0831 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , який виданий на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Одеської міської ради від 17 грудня 2002 року №837-XXIV, у розмірі 112,71 кв.м., в межах: - від границі огороджувального забору розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетинання з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м. до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Визнано недійсним в частині рішення Одеської міської ради від 17 березня 2002 року №837-XXIV про надання дозволу на передачу в приватну власність шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки зазначеної у Державному акті на право власності на землю на ім`я ОСОБА_1 , в межах: - від границі огороджувального забору розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м. до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Встановлено порядок користування для ОСОБА_2 частиною домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 3-1 кухня, площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната, площею 9,1 кв.м. («а-1»); 3-4 веранда, площею 6,6 кв.м. («а-4»).

Встановлено порядок користування для ОСОБА_2 частиною земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: - від границі огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду (від точки 2) по прямій лінії на відстані 6,13 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 5); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,29 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 6); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 10,36 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем до перетину з кордоном огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 7); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 5,40 м. по межі огороджувального забору з суміжним землекористувачем (до точки 8); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,80 м. (до точки 9); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 6,46 м. по внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 1-6 житлова і 3-2 житлова, 3-1 кухня (до точки 10); - далі в тому ж напрямку по прямій лінії на відстані 10,37 м. внутрішній стіні житлового будинку літ. «А», розташованої між приміщеннями 3-3 житлова та 3-1 кухня до перетину з зовнішньою стіною житлового будинку літ. «А» і далі в тому ж напрямку по прямій лінії (до точки 11); - з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 4,9 м. до перетину з кордоном огороджувального забору, розташованого з боку тупикового проїзду до початкової точки відліку (до точки 2), відповідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №013/2014 від 17 березня 2014 року.

Визнано недійсною угоду про порядок користування земельною ділянкою від 04 листопада 2002 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 134 228 грн.

В решті позивних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про знесення самовільно збудованих приміщень відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення в частинах відмови у виділенні ОСОБА_2 ідеальної частки із домоволодіння, стягнення суми компенсації вартості надлишкової площі земельної ділянки скасовано.

Ухвалено в цих частинах нове рішення.

Виділено в натурі ОСОБА_9 частку майна відповідно її ідеальної частини в розмірі 1/6 частину від кімнат: 3-1 кухня площею 9,9 кв.м.; 3-2 житлова кімната площею 9,1 кв.м.; веранда 3-4 веранда площею 6,6 кв.м., що складає 4,27 кв.м. домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 розмір грошової компенсації, яка належить ОСОБА_2 за різницю у площі земельної ділянки в сумі 221 643 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання недійсним рішення Одеської міської ради та скасування державних актів на земельну ділянку, зобов`язання КП «ОМБТІ та РОН» скасувати реєстрацію та здійснити реєстрацію, визнання права власності, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсної угоди про землекористування, визначення землекористування та виділення в натурі частини житлового будинку, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Одеської міської ради, департамент міського господарства Одеської міської ради про визнання недійсним розпорядження та зобов`язання знести збудовані приміщення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року залишені без змін.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_5 звернулися до суду з заявою про заміну сторони у цивільній справі, замість померлої ОСОБА_2 , мотивуючи свою заяву тим, що вони є спадкоємцями померлої та прийняли спадщину. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року суд задовольнив заяву та визнав спадкоємців правонаступниками позивачки ОСОБА_2 у справі № 1512/11500/2012.

Після вступу у справу в якості правонаступника, ОСОБА_5 звернулася до суду з заявою про видачу виконавчого листа.

На виконання рішення апеляційного суду Одеської області, Київським районним судом м. Одеси 04.09.2019 року видано виконавчий лист, де боржником зазначена ОСОБА_1 , а стягувачем ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 221 643 грн.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з заявою про виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягнення, посилалася на те, що у виконавчому провадженні здійснюється стягнення тільки на користь одного із стягувачів ( ОСОБА_5 ) на суму стягнення у розмірі 221 643 грн., на підставі невірно виданого ОСОБА_5 виконавчого листа. Отже на підставі невірно виписаного виконавчого листа ОСОБА_5 використовує як своє право стягувача (правонаступника позивача), а також права інших правонаступників позивачів ( ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ), що суперечить ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2019 року у справі № 1512/11500/2012 та виходить за об`єм прав прийнятих ОСОБА_5 за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2014 року у справі № 1512/11500/2012 внаслідок правонаступництва.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявлених вимог щодо виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягнення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належать написання прізвищ та імен, адрес, зазначення дат та строків тощо. Не є описками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, неправильні відмінкові форми слів, застосування русизмів і діалектизмів тощо.

Арифметична помилка - це неточність у розмірі присудженого, неправильність арифметичних розрахунків. Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених в судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади тощо), або виправляє помилки, що мають технічний характер (тобто виникли при виготовленні тексту судового рішення). Отже, виправлення допущених у судовому рішенні описок, арифметичних чи технічних помилок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть ухваленого судом рішення. Після внесення виправлень чи арифметичних помилок текст рішення змінювати не можна, проте у виконавчому листі наводяться формулювання резолютивної частини рішення в тій редакції, яку воно отримало у зв`язку з постановленням відповідної ухвали. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив судове рішення.

Таким чином, описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів; виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення; в резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може утруднити виконання рішення.

Отже, виправленню підлягають помилки (описки) виключно технічного, а не юридичного характеру. Описка чи помилка у виконавчому документі підлягає виправленню виключно в тому разі, якщо вона має істотний характер і утруднює, перешкоджає або унеможливлює реальне виконання судового рішення.

Судом вірно встановлено, щозміст виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2014 року, зміненого рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.12.2015 року повністю відповідає змісту резолютивної частини судового рішення (зміненого та вступившого в силу 17.12.2015 року), в тому числі в частині прізвища стягувача та в частині суми стягнення.

Висновки суду про те, що виконавчий лист відповідає вимогам закону, а тому підстав для виправлень помилки, якої не існує та/або для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення немає, відповідають вимогам закону.

Щодо реалізації прав боржника на оскарження дій виконавця, судом зазначено наступне.

Суд за результатом ухвалення рішення у справі видає виконавчий лист, який є виконавчим документом і підлягає примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень здійснюють як органи державної виконавчої служби, так і приватні виконавці в указаних законом випадках.

Виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що заява боржника (боржниці) містить некоректні посилання на її необізнаність щодо примусового виконання судового рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2014 року, яке вступило в законну силу 17.12.2015 року і яке є обов`язковим для виконання усіма особами, в тому числі, та в першу чергу, відповідачкою у справі № 1512/11500/2012, боржницею ОСОБА_1 .

За обставин невиконання ОСОБА_1 судового рішення на користь позивачки ОСОБА_2 (за її життя), правонаступник ОСОБА_5 з додержанням прав інших правонаступників звернулася до виконавчої служби з відповідною заявою щодо застосування примусу у відношення до боржниці на підставі виданого 04 вересня 2019 року ОСОБА_5 виконавчого листа № 1512/11500/2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 221 643 грн.

Про відкриття виконавчого провадження боржниця сповіщалася і Київським ДВС м. Одеси і приватним виконавцем.

29 серпня 2022 року постановою приватного виконавця Хлєбнікова О.В. було відкрито виконавче провадження № 69741638 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 суми у розмірі 221 643 грн.

Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 69718958 від 29 серпня 2022 року відправлена приватним виконавцем на адресу боржниці ОСОБА_1 при супровідному листі від 29.08.2022 року, вих. № 3003, та вручена поштою особисто боржниці ОСОБА_1 06.09.2022 року, що підтверджується супровідним листом та повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії приватного виконавця відповідають закону, не порушують прав боржниці, а тому підстав для скасування постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, в тому числі, в частині розміру стягнення немає.

При цьому, судом звернуто увагу, що заява ОСОБА_1 подана до суду з тривалим порушенням строків звернення із скаргою на дії виконавця та з недотриманням встановленого порядку.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виконавчий лист, дії приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження відповідають вимогам закону, внаслідок чого заява не підлягає задоволенню, оскільки заявлені ОСОБА_1 вимоги можуть вплинути на зміну рішення в частині його обґрунтування та визначеного порядку виконання.

При постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції із урахуванням вимог ст. 431 ЦПК, приписів ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», статей Розділу IV ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 449 ЦПК України та ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виправлення помилки у виконавчому листі в частині стягувача, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню в частині суми стягнення та скасування постанови приватного виконавця в частині суми стягнення.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щосуд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заяви, чим порушив основні засади цивільного законодавства та формально підійшов до розгляду заяви, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, а посилання на порушення судом норм процесуального права є безпідставними.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23 березня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда