Справа № 454/469/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,

за участю секретаря Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сокалі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання - Сокальського відділу державної виконавчої служби в Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

в с т а н о в и в:

Заявник звернулася в суд та просить зняти заборону на нерухоме майно, накладеного постановою АА №797273 від 26.01.2005р. та зобов`язати державного виконавця внести відповідні зміни до реєстрів обтяжень.

Заява мотивована тим, що на підставі вказаної постанови державним виконавцем було накладено арешт на її майно. На підставі зазначеної постанови Сокальською державною нотаріальною конторою було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме заборону відчуження нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 1662387), замість реєстрації арешту майна.

На даний момент вказані виконавчі провадження відсутні, станом на 17.02.2026 року нею сплачено борг у сумі 115899,50 грн. Вказаний арешт порушує її цивільне право на мирне володіння майном.

Однак, державним виконавцем було відмовлено у знятті арешту. У відповіді від 02.12.2025 року Сокальський відділ ДВС у Шептицькому районі Львівської області роз`яснив, що зняття заборони відчуження нерухомого майна належить до повноважень нотаріуса.

У відзиві на скаргу, подану начальником Сокальського відділу ДВС в Шептицькому районі Львівської області ЛМУМЮУ, просить суд відмовити у скарзі, вважає таку безпідставною. В своє обгрунтування зазначає, що арешт майна та заборона на ого відчуження від 26.01.2005р. винесена під час примусового виконання виконавчого напису №4111 від 22.12.2004р. виданого приватни натаріусом про звернення стягнення на заставне майно. На даний час матеріали кримінального провадження знищено.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази в справі суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 26.01.2005 року Сокальським відділом виконавчої служби винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА №797273 (знято з оригіналу АА №57213) якою накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 .

Відповідно до відповіді Сокальського відділу ДВС у Шептицькому районі Львівської області у державного виконавця відділу відутні правові підстави щодо зняття даного обтяження, роз`яснив, що зняття заборони відчуження нерухомого майна належить до повноважень нотаріуса.

Звертаючись до суду із даною заявою ОСОБА_2 вказує, що нею сплачено борг у сумі 115899,50 грн, на підтвердження чого долучено квитанцію про переказ готівки №28 від 01.12.2025р. АТ «ОщадБанк».

Водночас нотаріусом було відмовлено у знятті заборони відчуження нерухомого майна, оскільки зазначена заборона накладена на підставі постанови державного виконавця про арешт майна. Нотаріус зазначив, що підстави для зняття такої заборони відсутні, оскільки за своєю правовою природою вона є арештом майна, накладеним державним виконавцем, а чинним законодавством не передбачено повноважень нотаріуса щодо зняття арешту майна, накладеного у межах виконавчого провадження, так само як і відсутні підстави для застосування положень статей 73, 74 Закону України «Про нотаріат».

Заборона відчуження нерухомого майна була внесена до державних реєстрів на підставі постанови державного виконавця про арешт майна, винесеної у межах виконавчого провадження. Отже, така заборона за своєю правовою природою є формою реалізації арешту майна як заходу примусового виконання рішення, а не нотаріальною забороною у розумінні статей 73, 74 Закону України «Про нотаріат».

У державного виконавця були наявні законні підстави для зняття арешту (заборони відчуження) з нерухомого майна боржника ОСОБА_2 , оскільки заборгованість за виконавчим провадженням була погашена у повному обсязі, а обтяження, внесене до Державного реєстру речових прав у вигляді заборони відчуження, було накладене на підставі постанови державного виконавця про арешт майна, а тому за своєю правовою природою є арештом, зняття якого відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» належить до повноважень державного виконавця, а не нотаріуса.

Відповідно до п.2 ч. 4 ст. 59 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець не має підстав самостійно зняти заборону на нерухоме майно, у державного виконавця відсутні правові підстави щодо зняття вказаної заборони.

В даному випадку виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно, не існує, матеріали провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

Отже, в даному випадку виконавче провадження в рамках якого було накладено арешт на майно, не існує та враховуючи, що по інших виконавчих провадженнях ОСОБА_2 погасила заборгованість, інших підстав для обтяження на все майно її в Україні не існує а тому наразі підстав для існування арешту на все майно заявника відсутні.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним і може бути обмежене виключно у випадках та в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

У відповідності з статтею 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус наділений повноваженнями щодо накладення заборони відчуження нерухомого майна виключно у випадках, прямо передбачених законом, зокрема при посвідченні окремих видів договорів, за зверненням органів опіки та піклування або в інших випадках, встановлених законодавством. Зазначена норма регулює нотаріальну заборону як самостійний нотаріальний захід, що застосовується в межах цивільно-правових та нотаріальних правовідносин, а не у межах виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 74 Закону України «Про нотаріат», зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріусом допускається лише у випадках припинення або зміни правовідносин, у зв`язку з якими така заборона була накладена, зокрема у разі погашення кредиту, припинення іпотечного чи заставного договору, спливу строку дії заборони або на підставі відповідного судового рішення.

За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи.

Отже, сукупність втсановлених обставин свідчить про безпідставний наявність арешту не все майно, яке належить позивачу, порушує права останнього на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд. Арешт нерухомого майна, накладений на підставі постанови державного виконавця у межах виконавчого провадження на користь АТ «УКРСИББАНК», втратив правові підстави у зв`язку з повним виконанням боржником ОСОБА_2 зобов`язань та погашенням заборгованості у повному обсязі. Підстави для зняття такої заборони нотаріусом відсутні, оскільки чинним законодавством не передбачено повноважень нотаріуса щодо зняття арешту майна, накладеного у межах виконавчого провадження та за своєю правовою природою вона є арештом майна, накладеним державним виконавцем.

Тому, відмова Сокальського відділу Державної виконавчої служби у знятті арешту (заборони), порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 19, 30, 76, 77, 81, 82, 89, 211, 247, 263-265, 273, 353-355ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

в и р і ш и в:

Зобов`язати Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти заборону на нерухоме майно, належне ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який було накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 797273 від 26.01.2005 року (знято з оригіналу серія АА №577213) винесеної державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції Вареницею Г.В., реєстраційний номер обтяження №1662387.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Л. Ю. Фарина