Справа №403/559/23 провадження № 2-з/403/4/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року с-ще Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Атаманової С.Ю., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану під час проведення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них солідарно на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 01 квітня 2020 року в загальному розмірі 3277500,00 грн., з яких сума основного боргу складає 950000,00 грн. та проценти за боргом - 2327500,00 грн..

Під час підготовчого провадження у справі позивачем ОСОБА_5 подано заяву про забезпечення позову шляхом: 1) накладення арешту на майно (рухоме та нерухоме), а також на грошові кошти, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у межах загальної суми позову 3277500,00 грн.; 2) заборони субєктам державної реєстрації прав (державним реєстратором, нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна, яке належить відповідачам.

На обгрунтування необхідності забезпечення позову ОСОБА_5 зазначено про те, що відповідачі у поданому до суду відзиві повністю заперечують свої зобовязання, що вказує на відсутність наміру добровільно виконувати майбутнє рішення суду. Крім того, існує обєктивна загроза, що під час розгляду справи відповідачі, знаючи розмір боргу, можуть вжити заходів щодо відчуження нелажного їм майна (нерухомості, земельних частко (паїв), транспортних засобів або корпоративних прав у фермерських господарствах) на користь третіх осіб, що зробить неможливим подальше виконання рішення суду.

До заяви про забезпечення позову доданий документ, що підтверджує сплату ОСОБА_6 судового збору у встановленому законом розмірі.

Враховуючи принцип правової визначеності, на забезпечення якого спрямовані процесуальні норми, та зміст ч.1 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанови від 22 грудня 2006 року №9) заява ОСОБА_4 про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких, він звернувся до суду.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18).

Подібний за змістом висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №567/459/23, в якій заначено, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений ст.150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 Постанови від 22 грудня 2006 року №9 суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У поданій до суду заяві про забезпечення позову ОСОБА_6 зазначає про можливість вжиття відповідачами заходів щодо відчуження належного їм майна (нерухомості, земельних часток (паїв), транспортних засобів або корпоративних прав у фермерських господарствах) та прохає суд вжити захід забезпечення позову у виді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, які належать відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Суддею встановлено, що до заяви про забезпечення позову ОСОБА_6 не було додано жодного доказу на підтвердження належності відповідачам на праві власності будь-якого майна та корпоративних прав у фермерських господарствах, а також актуальності інформації про наявність такого майна на дату подання до суду заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Одним із елементів предмета доказування під час вирішення судом питання про вжиття такого заходу забезпечення позову, як арешт майна, є встановлення фактів наявності самого майна та належності особі (в даному випадку - відповідачам) визначеного майна з дотриманням розумних строків актуальності наданої суду інформації на підтвердження цих обставин.

Предметом доказування в даному випадку, є як обставина існування самого нерухомого (зокрема, земельні ділянки) та рухомого (зокрема, транспортні засоби) майна, так і обставина суб`єктної належності цього майна - конкретній фізичній або юридичній особі, передання його в комунальну чи державну власність тощо.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закону) дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження (п.п.1, 2 ч.1 ст.2 Закону).

За змістом п.3 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127 (далі - Порядок), інформація з Державного реєстру прав надається виключно за допомогою програмних засобів ведення Реєстру у паперовій або електронній формі, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту, що має однакову юридичну силу та містить обов`язкове посилання на Державний реєстр прав.

Інформація з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права, обтяження речових прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, обтяження речових прав, наявні в Державному реєстрі прав, а також відповідні відомості з його невід`ємної архівної складової частини або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, обтяжень речових прав (п.5 Порядку).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

До Державного земельного кадастру, крім іншого, включаються такі відомості про державні ділянки як: кадастровий номер, місце розташування, площа, цільове призначення, нормативна грошова оцінка, інформація про її власників (користувачів) (ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

З урахуванням викладено суддею встановлено, що відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо зареєстрованих речових прав (зокрема, права власності) відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , сформованих в інформаційну довідку чи витяг, які б в відповідали вимогам щодо їх актуальності, повноти та достовірності, до заяви про забезпечення позову додано не було.

Відомостей з Державного земельного кадастру щодо належності кожному з відповідачів земельної ділянки або земельних ділянок позивачем ОСОБА_6 суду також не надано.

Письмові докази наявності та належності відповідачам будь-якого майна в матеріалах справи відсутні.

Вказане свідчить про те, що позивачем ОСОБА_5 не була підтверджена достатніми доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується необхідність застосування судом зазначених в заяві заходів забезпечення позову, зокрема, обставина належності відповідачам рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів, щодо яких позивач прохає суд вжити захід забезпечення позову у виді арешту, а щодо нерухомого майна також і захід забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нього.

Крім того, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20, норма ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» визначає кошти, що складають заробітну плату як особливий обєкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або обєктів для стягнення, видами боргових зобовязань (періодичні платежі) та сумою стягнення. Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя.

Отже, враховуючи законодавчі обмеження щодо накладення арешту на грошові кошти, які є заробітною платою боржника, та відсутність у поданій до суду заяві про забезпечення позову конкретизації (визначення правової природи) грошових коштів, які можуть знаходитись на рахунках відповідачів в банківських установах та на які позивач прохає накласти арешт, суд приходить до висновку про недостатність обгрунтування позивачем наявності фактичних обставин, підтверджених відповідними доказами, з якими повязується можливість застосування даного виду забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №504/3408/22, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року по справі №914/1570/20 вказано, що «…важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України до загальних засад цивільного законодавства належить справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали заяви не містять жодних доказів того, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вживаються будь-які заходи щодо відчуження належного їм майна (у разі наявності такого), а саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на можливе вжиття відповідачами таких заходів, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для накладення арешту на майно та заборони вчинення реєстраційних дій щодо нього, оскільки становитиме, на переконання суду, надмірне втручання у право власності відповідачів і в результаті застосування зазначених заходів забезпечення позову власник майна буде позбавлений можливості розпоряджатись цим майном без відповідного правового обґрунтування.

Отже, враховуючи, що під час вирішення питання про забезпечення позову судом не досліджується обгрунтованість самого позову і розгляд заяви про забезпечення позову не повинен порушувати принципи змагальності і рівності процесуальних прав учасників справи, суддя приходить до висновку про не підтвердження ОСОБА_5 достатніми доказами наявності фактичних обставин, з якими повязується застосування таких видів забезпечення позову, як арешт майна та заборона вчинення щодо нього реєстраційних дій, що є підставою для відмови в задоволенні поданої ним заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149, 150, 153, 258, 260, 353, 354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно (рухоме та нерухоме), а також на грошові кошти, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у межах загальної суми позову 3277500,00 грн. та заборони субєктам державної реєстрації прав (державним реєстратором, нотаріусам) вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна, яке належить відповідачам, - відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення) апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду.

У разі проголошення скороченої (вступної та резолютивної частин) ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому даної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 23 березня 2026 року.

Суддя С.Ю.Атаманова