ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року

м. Київ

справа № 442/3783/23

провадження № 61-14513св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5 , виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Львівського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М., від 08 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5 , виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми ОСОБА_2 , 2006 року народження, ОСОБА_3 , 2013 року народження, та батьком - ОСОБА_4 , зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності їй та її батьку ОСОБА_4 .

3. 14 травня 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір позики, а 23 травня 2014 року з метою забезпечення вимог за договором позики - договір іпотеки.

4. У справі № 442/6818/14-ц рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року, зокрема, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 борг у сумі 995 775 грн та визнано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 , який змінив замки до вхідних дверей квартири.

5. 30 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

6. 03 березня 2020 року ОСОБА_5 переоформив право власності на квартиру на себе та через місцевий ЦНАП зняв ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстрації у цій квартирі.

7. В подальшому, внаслідок зняття з реєстрації, ОСОБА_1 довелося звертатися до місцевого ЦНАПу із заявою про поновлення реєстрації на підставі постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі

№ 442/4711/16-ц.

8. Дізнавшись, що квартира перейшла знов у власність ОСОБА_5 , після поновлення її реєстрації, ОСОБА_1 зверталася письмово до нього з приводу вселення у квартиру, але рекомендовані листи ОСОБА_5 не отримував.

9. Позивачі вважають, що замінивши замки у вхідних дверях одразу після ухвали Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року у справі № 442/6818/14-ц про визнання права власності на квартиру та знявши позивачів з реєстрації, ОСОБА_5 заперечує їх право на проживання у квартирі та чинить їм перешкоди у користуванні квартирою.

10. ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах своїх дітей, разом із ОСОБА_4 звернулися до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом про вселення їх в квартиру

АДРЕСА_2 (справа № 442/1751/22). В межах цієї справи ОСОБА_5 подав зустрічний позов про позбавлення їх права користування житлом.

11. 15 липня 2022 року Дрогобицький районний суд виніс рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 , але це рішення було оскаржене позивачами.

12. Вважають, що зняття їх з реєстрації місця проживання відбулося з порушенням права на житло.

13. Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати протиправним і скасувати зняття їх з реєстрації місця проживання та зобов`язати виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області поновити реєстрацію місця їх проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

14. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 03 жовтня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - службу у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

15. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області,

у складі судді Нагірної О. Б., від 01 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

16. Суд першої інстанції виходив з того, що право позивачів на житло не порушено, а виконком Дрогобицької міської ради Львівської області вчинив правомірні дії за заявою власника житла щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачів, а підстави для поновлення такої реєстрації відсутні.

17. Також суд врахував, що на момент передачі спірної квартири в іпотеку ОСОБА_5 у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебував у власності житловий будинок по АДРЕСА_3 , а у спірній квартирі, яка не придатна для проживання, ніхто не був зареєстрований і не проживав.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

18. Постановою Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 01 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Визнано протиправним та скасовано зняття ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з реєстрації місця проживання з квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради Львівської області поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

19. Апеляційний суд виходив з того, що за встановлених у розглядуваній справі обставин власник житла ОСОБА_5 міг ставити питання про зняття позивачів з реєстрації у спірному житлі виключно в судовому порядку, а не шляхом звернення до адміністративного органу (ЦНАПу). Крім того, про забезпечення права позивачів на житло у спірній квартирі йдеться і у постанові суду касаційної інстанції від 15 липня 2020 року у справі № 442/4711/16-ц.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20. У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, залишивши в силі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 01 листопада 2023 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21. 24 жовтня 2024 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року.

22. Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які надійшли до Верховного Суду у березні 2025 року.

23. Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

24. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 713/1153/23.

25. На підставі розпорядження від 14 листопада 2025 року, у зв`язку з обранням судді-доповідача Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду, в результаті повторного автоматизованого розподілу, справу передано судді-доповідачу Шиповичу В. В.

26. Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року провадження у справі поновлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

27. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_5 зазначає застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку викладеного зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду

від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 08 травня 2024 року у справі № 127/21333/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

28. Вказує, що апеляційний суд, незважаючи на пряму норму - статтю 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», якою передбачено право власника звертатися до центрів надання адміністративних послуг із заявою про зняття осіб із зареєстрованого місця проживання без їх згоди, дійшов помилкового висновку про протиправність таких дій.

29. Зауважує, що у нього відсутній обов`язок щодо забезпечення позивачів житлом, оскільки вони на момент передачі спірної квартири в іпотеку не були в ній зареєстровані і не проживали. Більш того, спірна квартира не придатна для проживання та ніколи не використовувалась позивачами з цією метою. Позивачі мають інше житло.

30. Стверджує, що позивачі зареєструвалися у спірній квартирі лише після того як він 17 травня 2016 року набув на неї право власності.

Відзив на касаційну скаргу не подано

Інші процесуальні звернення, поданні до Верховного Суду

31. У квітні та травні 2025 року ОСОБА_5 подав клопотання про долучення доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 на час розгляду апеляційної скарги було інше місце реєстрації, ОСОБА_2 виїхав за межі України

09 липня 2024 року і станом на лютий 2025 року в Україну не повертався, а ОСОБА_4 має у власності житловий будинок по

АДРЕСА_4 .

Обставини справи, встановлені судами

32. 23 травня 2014 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 995 775 грн, що за курсом НБУ на час позики становило еквівалент 85 000 доларів США.

33. З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між ОСОБА_5 (іпотекодержатель), ОСОБА_1 і ОСОБА_4 (іпотекодавці) 23 травня 2014 року укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передана належна іпотекодавцям квартира АДРЕСА_2 .

34. На момент укладення договору іпотеки у квартирі не було зареєстрованих осіб, що підтверджено інформацією виконавчого комітету Дрогобицької міської ради та довідкою ГО «Об`єднання власників - Наш Дім».

35. Судом першої інстанції встановлено, що на момент передачі спірної квартири в іпотеку ОСОБА_5 у ОСОБА_1 і ОСОБА_4 був у власності житловий будинок по АДРЕСА_3 .

36. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 20 жовтня 2015 року у справі № 442/6818/14-ц, зокрема в рахунок погашення солідарної заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23 травня 2014 року - квартиру

АДРЕСА_2 ; припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на вказану квартиру; визнано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 ; скасовано заборону та вилучено із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно архівний запис про заборону відчуження на квартиру.

Ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року вказане рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року залишено без змін.

37. У матеріалах справи наявна довідка № 1359, видана 20 жовтня 2016 року ЦНАП, згідно з якої у спірній квартирі зареєстровані: з 06 травня 2016 року ОСОБА_4 , з 30 травня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

38. 30 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

39. 03 березня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір, яким сторони за взаємною згодою вирішили розірвати договір купівлі-продажу квартири від 30 червня 2016 року.

40. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 березня 2020 року, квартира

АДРЕСА_2 , загальною площею 111,9 кв. м, житловою площею 77,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 .

41. За висновком експерта № 500/21 від 06 грудня 2021 року, рівень комфорту і параметрів спірної квартири станом на 05 листопада 2021 року не відповідає вимогам пункту 2.24 ДержСанПін № 145 від 17 березня 2011 року, пункту 5.20, пункту 7.26, пункту 8.10 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення». З описової частини висновку вбачається, що на дату обстеження квартира не експлуатується, ремонтно-будівельні роботи не завершені: до квартири не підведено інженерні мережі з метою подачі енергоресурсів (газу, електроенергії та води), відсутні прилади обліку на енергоносії, немає системи опалення та вентиляції, тобто вказаний об`єкт нерухомого майна як квартиру для проживання, експлуатувати неможливо.

42. Згідно з актом, складеним 30 жовтня 2021 року ГО «Об`єднання співвласників «Наш Дім», у період з 01 червня 2020 року по 30 жовтня

2021 року у квартирі АДРЕСА_2 ніхто не проживає.

43. Згідно з актом обстеження житлових умов від 20 жовтня 2023 року за вказаною адресою діти не проживають в зв`язку з відсутністю належних умов проживання.

44. 24 квітня 2023 року ОСОБА_5 , як власник житла подав ряд заяв виконавчому комітету Дрогобицької міської ради про зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

45. ЦНАП виконавчого комітету Дрогобицької міської ради було перевірено інформацію щодо права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру.

46. 26 квітня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скеровані повідомлення про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування особи).

47. 26 квітня 2023 року у ЦНАП надійшло звернення ОСОБА_1 щодо отримання інформації про зняття з реєстрації місця проживання, у відповідь на яке її було повідомлено, що 24 квітня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та пунктів 50, 61 Постанови КМУ від 07 лютого 2022 року № 265, знято з реєстрації місця проживання за заявою власника житла.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

48. Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

49. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

50. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

51. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

52. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

53. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

54. Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20).

55. Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зокрема, передбачено, що:

- до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України) (пункт 3 частини другої статті 9);

- зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них (пункт 2 частини першої статті 18);

- орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (пункт 6 частини першої статті 24).

56. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 лютого 2026 року у справі № 713/1153/23, до розгляду якої було зупинено провадження у розглядуваній справі, вказав, зокрема таке:

- парламентом в Законі України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» розмежовано випадки за яких відбувається зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення та коли [таке зняття відбувається] за заявою власника житла;

- за наявності судового рішення, яке набрало законної сили, в якому встановлено наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права, спір про оспорення рішення органу місцевого самоврядування про зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла буде мати приватноправовий характер, оскільки він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу місцевого самоврядування;

- власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (зокрема, невласника житла, якому встановлено в судовому рішенні наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права);

- законодавець не мав наміру дозволити власнику житла, за допомогою зняття з реєстрації місця проживання особи-невласника житла, «обходити» судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність в особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права. Тому судове рішення, що набрало законної сили, в якому встановлено наявність у особи права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права, унеможливлює здійснення реєстраційної дії за заявою власника житла.

57. Апеляційний суд в оскарженій постанові встановив, що у справі

№ 442/4711/16-ц постановою Верховного Суду від 15 липня 2020 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради, служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 , про зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у здійсненні права власності та розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 , визнання недійсною та скасування реєстрації відповідачів у зазначеній квартирі та виселення відповідачів з квартири.

58. За цих обставин, апеляційний суд, врахувавши наявність постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року в справі № 442/4711/16-ц, якою відмовлено у виселенні позивачів, дійшов правильного по суті висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це судове рішення унеможливлює зняття позивачів із зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі за заявою власника житла.

59. Більш того, у справі № 442/1751/22 постановою Львівського апеляційного суду від 08 травня 2025 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у спірну квартиру. Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у користуванні та проживанні в спірній квартирі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 - відмовлено.

З постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року у справі № 442/1751/22 вбачається, що суд касаційної інстанції:

- погодився з висновками апеляційного суду щодо статусу квартири

АДРЕСА_2 , як житла ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

- наголосив, що у справі № 442/4711/16-ц, яка розглядалася за участю

ОСОБА_5 було підтверджено право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 на проживання у цій квартирі;

- визнав безпідставними доводи касаційної скарги щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі, відсутності реєстрації їх місця проживання у цій квартирі на момент укладення договору іпотеки та подальшу реєстрацію без згоди іпотекодержателя після набуття ним права власності на квартиру, оскільки вважав, що ці доводи не можуть спростовувати встановлені в справі № 442/4711/16-ц обставини, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню;

- зауважив, що зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , є спробою ревізії обов`язкової до виконання (стаття 18 ЦПК України) постанови Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 442/4711/16-ц, що суперечить реалізації принципу остаточності судового рішення;

- врахував, що ОСОБА_5 просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Однак визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, здійснюється з урахуванням статей 71-72 ЖК України щодо тимчасово відсутніх наймача або членів його сім`ї та стосується користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду. Спірні правовідносини стосуються квартири приватного житлового фонду, що була обтяжена іпотекою, тому норми статей 71-72 ЖК України відносини між сторонами не регулюють. Виселення відповідачів має здійснюватися на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону № 898-IV, а не відповідно до статей 71-72 ЖК України;

- щодо доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 має у власності 23/50 частки житлового будинку на АДРЕСА_3 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_1 з 25 березня 2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_2 09 липня 2024 року виїхав за межі України та не повертався, Верховний Суд зазначив, що доводи про наявність у боржника іншого житла мають досліджуватися у межах розгляду справи про виселення іпотекодавців, де перевіряється наявність умов, передбачених статтею 109 ЖК України, а не в контексті вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення (первісний позов) чи позбавлення права користування житловим приміщенням (зустрічний позов). Позов про виселення відповідачів у справі № 442/1751/22 не заявлений.

60. За встановлених обставин, висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

61. Щодо посилання заявника на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року у справі № 127/21333/22, то колегія суддів враховує, що від цих висновків відступив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 лютого

2026 року у справі № 713/1153/23.

62. З огляду на положення статті 400 ЦПК України правові підстави для дослідження та оцінки Верховним Судом нових доказів, наданих заявником під час касаційного провадження, відсутні.

63. Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.

64. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).

65. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

66. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

67. Оскаржена постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки суду щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

68. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

69. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович