ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/3101/25 Номер провадження 22-ц/814/1627/26Головуючий у 1-й інстанції Попов М.С. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Карлівського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2025 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного тексту ухвали не зазначені) у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Друга Полтавська державна нотаріальна контора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

Ухвалою судді Карлівського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2025 року на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за його заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції підмінив перевірку наявності реального спору про право припущенням про можливий майбутній спір, тобто неправильно застосував норми ч.4 ст.315 ЦПК України, заблокувавши кредитору доступ до правосуддя, адже можливість подання позову після встановлення юридичного факту не трансформує окреме провадження у спір про право, якщо на момент звернення до суду із заявою відсутні дані про реальний конфлікт суб?єктивних прав.

Предметом поданої заяви не є вимога про стягнення боргу чи встановлення розміру заборгованості, а єдиною метою звернення до суду є підтвердження факту входження боргового зобов?язання спадкодавця до складу спадкової маси, тобто підтвердження юридичної приналежності конкретного обов?язку до спадкової маси.

Зміст поданої заяви не містить відомостей про те, що заявник ініціював певний процес оспорювання прав чи обов?язків конкретних осіб, заявник тільки виконав вимоги закону щодо повідомлення через нотаріуса спадкоємців про існування кредиторської вимоги.

У заяві наведені обгрунтування відсутності іншого позасудового порядку для встановлення факту, про який заявлено.

Встановлення факту входження боргового зобов?язання спадкоємця до спадкової маси є необхідним для подальшої реалізації, за необхідності, права звернення до суду.

Проаналізувавши норми ст.293, ст.315 ЦПК України, заявник стверджує, що можливий або гіпотетичний подальший спір про право не може бути підставою для відмови у відкриття провадження, на що суд першої інстанції не звернув уваги і тому не зазначив у своєму рішенні будь-яких обов?язкових ознак спору про право.

Суд на стадії вирішення питання про відкриття провадження не міг і не мав повноважень без дослідження і перевірки усіх обставин і відповідних доказів встановити існування спору про право, тобто суд ототожнив стадію відкриття провадження і стадію оцінки доказів.

Суд неправильно витлумачив норми закону, що регулюють правовідносини спадкування зобов?язань спадкодавця, тому не врахував, що спадковий борг є правовою категорією, яка потребує юридичної кваліфікації у разі, коли від цього залежить можливість реалізація прав кредитора.

Відмова у відкритті провадження за поданою заявою позбавляє заявника можливості отримати судове рішення, яке б мало преюдиційне значення, що суперечить принципу процесуальної економії.

Без судового рішення про встановлення факту заявник позбавлений можливості визначити предмет і правову природу майбутніх вимог, обгрунтувати межі відповідальності спадкоємців.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Полтави із заявою, у якій просив: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що заборгованість у розмірі 27 000 доларів США за договором позики від 16 січня 2022 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , увійшла до складу спадкової маси після смерті ОСОБА_2 02 лютого 2023 року; визнати встановленим, що зазначене боргове зобов`язання є складовою частиною маси та переходить до спадкоємців у порядку універсального правонаступництва відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України; зазначити в резолютивній частині, що борг у розмірі 27 000 доларів США є складовою частиною спадкової маси і підлягає виконанню спадкоємцями в межах вартості успадкованого майна відповідно до ст. 1282 ЦК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив з того, що з поданої заяви вбачається, що встановлення юридичного факту, про який просить ОСОБА_1 , фактично необхідно йому для реалізації подальшого права на пред`явлення позову про стягнення зі спадкоємців боргу, тобто для подальшого вирішення в судовому порядку спору про право.

Згідно ст.1216, ст.1218 ЦПК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, діюче законодавство презюмує перехід до спадкоємців померлої особи не тільки прав, а й обов`язків, що не потребує додаткового встановлення рішенням суду в порядку окремого провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Частиною першою ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів..

Згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, за змістом наведених положень Закону встановлення певних юридичних фактів має своєю метою підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд може встановити юридичний факт, якщо від нього виникають, змінюються чи припиняються майнові права, а іншого порядку не встановлено та не існує.

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року (справа № 513/1005/20) викладений висновок про те, що від встановлення факту, про який просить заявник, його права не змінюються, а встановлення юридичного факту, зокрема, для преюдиційності у іншому спорі є недопустимим.

У цій справі згідно поданої заяви ОСОБА_1 стверджує, що між ним і ОСОБА_2 16 січня 2022 року був укладений договір позики, за яким він передав у власність останній грошові кошти. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , дізнавшись про її смерть, заявник подав нотаріусу вимогу кредитора до спадкоємців.

У заяві ОСОБА_1 стверджує, що рішення про встановлення факту, про який він просить, стане преюдиційним у наступній справі про стягнення заборгованості із спадкоємців, які не зможуть заперечувати ні факт існування боргу, ні факт входження боргу у склад спадщини.

Суд першої інстанції обгрунтовано виснував про те, що відповідно до ст.1218, ст.1219 ЦК України презюмується перехід до спадкоємців обов`язків померлої, що не потребує додаткового встановлення рішенням суду цього факту в порядку окремого провадження.

Тобто задоволення поданої ОСОБА_3 заяви не призведе до виникнення у нього права вимоги до спадкоємців ОСОБА_2 , адже воно прямо визначене законом, а порядок захисту такого права у разі його порушення чи невизнання, передбачений ст.1281, ст.1282 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Карлівського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 23 березня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов