ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 638/18379/23

провадження № 61-14488св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І.

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - керівник Ізюмської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Кириченко М»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 08 жовтня

2024 рокуу складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року керівник Ізюмської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі: Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Кириченко М» (далі - ФГ «Кириченко М») про витребування земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди.

Позов обґрунтований тим, що Ізюмською окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження № 0000080 від 17 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, встановлено порушення вимог законодавства при прийнятті Борівською селищною радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та її передання у власність ОСОБА_1

02 серпня 2021 року відбулося пленарне засідання XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання, на якому відповідно до пункту 12 Порядку денного вказаної сесії розглянуто питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради ОСОБА_1 .

Рішенням XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання №12 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради,

гр. ОСОБА_1 » передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га /кадастровий номер :17:003:0369/ за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради.

На підставі вищевказаного рішення Борівської селищної ради державним реєстратором 12 серпня 2021 року внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369 (номер відомостей про речове право 44122665, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) за ОСОБА_1 .

Вважає вказане рішення незаконним, оскільки воно прийнято всупереч вимог частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки за ухвалення рішення проголосувало менше двох третин голосів депутатів від загального складу ради.

З огляду на те, що загальний склад Борівської селищної ради складає

26 депутатів для прийняття рішення на сесії сільської ради необхідно було набрати 18 голосів депутатів. В математичному значенні дві третини від 26 є 17,33, що в свою чергу, повинно заокруглюватись у бік збільшення і становити ціле натуральне число, оскільки при заокругленні в бік зменшення, число 17 буде становити менше ніж дві третини голосів депутатів відповідної ради, що суперечитиме засадам здійснення місцевого самоврядування, враховуючи, що один депутат має один голос.

Враховуючи викладене позивач просив:

витребувати на користь Борівської селищної територіальної громади в особі Борівської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області;

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000га з кадастровим номером :17:003:0369, укладений 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М», в особі Кириченка С. О. , зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О. В. (номер запису про інше речове право 45601202).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено. Витребувано на користь Борівської селищної територіальної громади в особі Борівської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га з кадастровим номером :17:003:0369, укладений 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М», в особі Кириченка С. О. , зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О. В. (номер запису про інше речове право 45601202). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення обґрунтовано тим, що з огляду на вимоги частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», за рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання №12 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, гр. ОСОБА_1 » мали проголосувати не менш як дві третини депутатів від загального складу ради.

З огляду на те, що дві третіх від числа 26 становить 17,33, суд вважає, що у даному випадку для прийняття рішення, загальна кількість голосів «за» мала бути 18 і більше, оскільки при заокругленні в бік зменшення, число 17 буде становити менше ніж дві третини голосів депутатів відповідної ради, що суперечитиме засадам здійснення місцевого самоврядування, враховуючи, що один депутат має один голос.

Враховуючи викладене, рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання № 12 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, гр. ОСОБА_1 » є таким, що прийняте з порушенням законодавства.

Відсутність законного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування - Борівської селищної ради - спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки означає, що громада, як власник, волю (згоду) на її відчуження не виявляла, а тому вона вибула з володіння власника поза

волею - без прийняття відповідного рішення.

Оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння власника поза його волею, наявні правові підстави для витребування вказаної земельної ділянки від набувача, тому вимоги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки призведуть до поновлення порушених прав власника такої земельної ділянки, а саме - територіальної громади.

Враховуючи, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за відповідачем-1 проведено на підставі незаконного рішення Борівської селищної ради, то договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його укладення.

У зв`язку з тим, що земельна ділянка вибула з власності територіальної громади незаконно, з допущенням порушень вимог чинного законодавства, то укладений договір оренди земельної ділянки підлягає визнанню недійсними в судовому порядку, в зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню (поверненню) у комунальну власність територіальної громади Борівської селищної ради.

Витребування спірної земельної ділянки ще й у орендаря, який виступає володільцем та користувачем земельної ділянки, тобто останнім набувачем, відповідатиме меті віндикаційного позову, спрямованого на захист прав власника майна.

Витребування спірної ділянки тільки від її нинішнього власника ( ОСОБА_1 ) не призведе до поновлення прав держави, оскільки перехід права власності за рішенням суду автоматично не припиняє договору оренди та, тим більше, не зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди його законному власнику.

Саме цей спосіб захисту спроможний призвести до потрібних результатів та забезпечити поновлення порушеного права і виключає необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права (законного інтересу).

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на підставі рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання № 12 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, гр. ОСОБА_1 » державним реєстратором 12 серпня 2021 року внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369 за ОСОБА_1 . Таким чином, ОСОБА_1 правомірно, за встановленою чинним законодавством процедурою, набула у власність земельну ділянку площею 2,0000 га та правомірно, протягом тривалого часу використовувала її за цільовим призначенням, не порушуючи жодних прав та інтересів держави і інших громадян.

Враховуючи добросовісність дій ОСОБА_1 , яка законним шляхом набула своє майно на підставі рішення Борівської селищної ради, є добросовісним набувачем, тому це майно у неї на підставі статті 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях Борівської селищної ради була воля на передачу їй майна.

ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, якою вона правомірно користувалася за цільовим призначенням, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області. В подальшому правомірно передала у користування (оренду) належну їй земельну ділянку ФГ «Кириченко М», яке у свою чергу правомірно нею користувалося за цільовим призначенням, не порушуючи жодних норм чинного законодавства і жодних прав громадян і держави.

Посилання прокуратури на незаконність рішення Борівської селищної ради внаслідок порушення процедури його ухвалення у зв`язку із відсутністю кворуму для ухвалення такого рішення (17 депутатів при кворумі 17,33 депутати) не впливає на висновок суду про відсутність підстав для витребування земельної ділянки у відповідачки, яка є добросовісним набувачем. З огляду на статттю 1 Першого протоколу до Конвенції, якою гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку, якою Ізюмська окружна прокуратура вважає рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання №15 від 02 серпня 2021 року, у будь-якому випадку не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої помилки (як вважає позивач), оскільки задоволення позову з формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Наданням ОСОБА_1 у власність земельної ділянки права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються. Отже, втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном - спірною земельною ділянкою, зважаючи на тривале добросовісне користування нею земельною ділянкою, яка протиправних дій для за володіння земельною ділянкою не вчиняла, має ознаки непропорційного втручання у її право на мирне володіння майном.

ОСОБА_1 отримала земельну ділянку, на яку вона мала потенційне право і реалізувала це право. ФГ «Кириченко М» в свою чергу отримало право користування на законних підставах шляхом укладання договору оренди даної земельної ділянки. Позбавлення права власності ОСОБА_1 фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки це призведе лише до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність ОСОБА_1 не з її вини.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства є похідними від позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому судова колегія відмовляє у їх задоволенні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 жовтня 2024 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду

від 08 жовтня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

порушення вимог законодавства під час розпорядження земельними ділянками комунальної власності не тільки не відображає волю територіальної громади на розпорядження земельними ділянками комунальної форми власності, а й порушує суспільні інтереси та інтереси територіальної громади;

з урахуванням вимог абзацу 2 частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», склад ради у кількості 17 депутатів, що становить менше ніж дві третини від загального складу ради (26), за жодних умов не може ухвалювати рішення про розпорядження землею комунальної власності, навіть не зважаючи на одноголосне прийняття рішення;

очевидним є буквальне тлумачення вимоги частини другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки на відміну від інших норм, які встановлюють вимогу щодо такої кількості голосів як «дві третини» (наприклад, частина десята статті 118 Конституції України, частина четверта статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»), у частині другій статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вимагається саме «не менше двох третин» голосів, отже замість принципу простої більшості необхідна надбільшість, яка ще називається кваліфікованою більшістю. Таким чином, законодавець чітко сформулював вимогу кваліфікованої більшості голосів депутатів при прийнятті рішень з питань безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність;

таким чином, Борівська селищна рада, приймаючи спірне рішення, діяла не в межах повноважень та не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вказане рішення прийнято неповноважним складом ради, що не відповідає вимозі законодавства про встановлену чітку кількість «не менше двох третин від її загального складу», що є грубим порушенням статей 46, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»;

дії та рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування не завжди відповідають волі та інтересам дійсного власника - територіальної громади;

оскільки територіальна громада не могла і не уповноважувала Борівську селищну раду на прийняття незаконного рішення всупереч вимог закону, то і відповідач-1 на підставі такого рішення у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку не набув, а отже, і не міг у подальшому передати її в користування іншим особам. Враховуючи, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за відповідачем-1 проведено на підставі незаконного рішення Борівської селищної ради, договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його укладення;

витребування спірної ділянки тільки від її нинішнього власника ( ОСОБА_1 ) не призведе до поновлення прав держави, оскільки перехід права власності за рішенням суду автоматично не припиняє договору оренди та, тим більше, не зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди його законному власнику. Отже, врахувавши те, що на теперішній час спірна земельна ділянка перебуває в користуванні на умовах оренди, остання має бути витребувана ще й від теперішнього володільця (ФГ «Кириченко М») з підстав, передбачених частини першої статті 388 ЦК України, оскільки вибула з володіння поза волею громади, як її власника.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2024 року Борівська селищна рада подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила закрити касаційне провадження у вказаній справі, а у випадку відмови у закритті - касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що на підставі рішення від 02 серпня 2021 року № 12 державним реєстратором Стрілець С. С. було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369 за гр. ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 правомірно, за встановленою чинним законодавством процедурою, набула у власність земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0369, та правомірно, на протязі тривалого часу, використовувала її за цільовим призначенням, не порушуючи жодних прав та інтересів держави та громадян.

Підставою визнання вищезазначеного рішення Борівської селищної ради протиправним є думка Ізюмської окружної прокуратури Харківської області, яка ґрунтується на тому, що з огляду на те що дві третіх від числа 26 становить 17,33 тому для прийняття рішення, загальна кількість голосів «за» мала бути 18 і більше, оскільки при заокругленні в бік зменшення, число 17 буде становити менше ніж дві третини голосів депутатів відповідної ради. При цьому позивач не зазначив, яку саме норму чинного законодавства порушила Борівська селищна рада при прийнятті даного рішення, заокругливши 17,33 в бік зменшення.

Ізюмська окружна прокуратура на підтвердження даної позовної вимоги у своїй позовній заяві посилалася лише на науково-правовий висновок, виконаний ученим секретарем Любчич А. М., та науковим співробітником Огієнко І. B. науково-дослідного інституту правового забезпечення інноваційного розвитку національної академії правових наук України № 9 від 27 січня 2022 року та на окрему думку Судді Конституційного Суду України Колісника В. П. Зазначені документи вважають неналежними і недопустимими доказами.

На сьогодні жодна норма чинного законодавства не передбачає процедури підрахунку 2/3 голосів від загального складу депутатів селищної ради, у який бік потрібно заокруглювати і яка конкретно кількість депутатів (17 чи 18) становить 2/3 голосів від загальної кількості 26 депутатів у селищній раді.

Враховуючи вищевикладене, що Борівська селищна рада при прийнятті оспорюваного рішення, керувалася загально відомими правилами округлення і при наявності 17 голосів правомірно визнала рішення прийнятим.

Відповідно до пункту а частини першої статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад. Відповідно до пункту 30 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» під час відчуження об`єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється рішенням органу місцевого самоврядування.

Таким чином Борівська селищна рада на підставі Законів України мала правомочність щодо розпорядження земельною ділянкою від імені та в інтересах територіальної громади.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Покладаючись на добросовісність дій Борівської селищної ради - ОСОБА_1 законним шляхом набула своє майно, є добросовісним набувачем, тому це майно у неї на підставі статті 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях Борівської селищної ради була воля на передачу їй майна .

Тому, Ізюмська окружна прокуратура Харківської області обрала неефективний та неналежний спосіб захисту права власності.

При прийнятті рішення суд апеляційної інстанції правомірно здійснив юридичний аналіз на предмет відповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М», яке виникло після укладення спірного договору, критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для того, щоб було дотримано принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду апеляційної інстанції. Твердження скаржника повністю не відповідають дійсності та не підтверджені будь-якими доказами.

Також Борівська селищна рада зазначає, що Верховним Судом помилково відкрито касаційне провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення в малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а тому просить суд закрити касаційне провадження у даній справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у справі № 638/18379/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи № 638/18379/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 листопада 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 817/451/18, від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14, від 17 листопада 2021 року у справі № 672/386/20, від 12 січня 2022 року у справі № 687/425/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 672/362/20, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 20 травня 2019 року у справі № 826/11885/16, від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16, від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15,та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження№ 61-3480сво21) вказано, що «Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_2) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що «основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_2) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_2) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_2 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у

справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що

«ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі

№ 601/1396/21).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1 - 4 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що: «Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу … Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України».

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати

Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі

№ 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом прокурор зазначав, що окружною прокуратурою Борівській селищній раді скеровано лист № 28-23388вих-23

від 20 липня 2023 року щодо наявності порушень законодавства, однак жодних заходів, спрямованих на захист та відновлення порушеного права громади вжито не було, а тому згідно вимог статті 131-1 Конституції України, статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» прийнято рішення про звернення до суду з цим позовом на захист інтересів держави. Оскільки в позовній заяві не ставиться вимога про визнання незаконним рішення селищної ради, а лише вимога щодо витребування земельної ділянки на користь власника - Боривської селищної територіальної громади, представником якої в силу закону є Борівська селищна рада, то остання і має бути визначена в якості позивача;

суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача;

постановою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 рокуапеляційну скаргу Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 23 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено;

разом з тим, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що з апеляційною скаргою до суду звернулася Борівська селищна рада - позивач у справі, позовні вимоги якої були задоволені судом першої інстанції;

у разі незгоди з рішенням суду першої інстанції, Борівська селищна рада мала право оскаржити наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, недотримання прокурором вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», про що не було зазначено в апеляційній скарзі

(т.1, а.с. 199);

відповідачі у справі ( ОСОБА_1 та ФГ «Кириченко М») рішення суду першої інстанції не оскаржили, тобто фактично погодились з ним;

за таких підстав у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, на користь якого було ухвалено рішення суду першої інстанції, по суті позовних вимог.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області, в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко