Справа: 164/620/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року. Селище Маневичі.

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Токарської І.С.,

з участю секретаря Власюка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селище Маневичі Волинської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2024 року до суду звернулася ОСОБА_1 про поділ майна подружжя з ОСОБА_2 , із яким перебувала у шлюбі з 25 липня 2014 року по 20 березня 2023 року. Від цього шлюбу в них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із позивачкою, перебуває на її утриманні. 16 березня 2023 року між сторонами укладено договір про поділ нерухомого спільного майна на підставі ст. ст. 64, 70 СК України, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований за № 211. Предметом цього договору був поділ нерухомого майна набутого подружжям за час шлюбу. У результаті поділу в добровільному порядку, до власності позивачки перейшла квартира АДРЕСА_1 , у власність відповідача перейшла земельна ділянка площею 0, 0497 га, кадастровий номер :07:002:0185 та розташований на ній житловий будинок у АДРЕСА_2 . Крім вказаного вище нерухомого майна сторонами за час шлюбу у лютому 2017 року набуто у власність автомобіль марки Форд Transit, 2,2 TDCі, вантажний фургон, об`єм двигуна 2 198 см, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем та ним використовується. Оскільки відповідач займається підприємницькою діяльністю у м. Львові виготовленням меблів, колишнім подружжям ОСОБА_4 за час шлюбу було також добудовано до житлового будинку АДРЕСА_2 частину приміщення, яке на час поділу майна не було здано в експлуатацію, однак було вже збудовано і використовувалося. Сторонами було досягнуто усної домовленості щодо сплати відповідачем позивачці грошової компенсації за решту спільного майна, яке залишилося у володінні та користуванні відповідача. Відповідач у добровільному порядку не компенсував позивачці вартість належної частини у спільному майні подружжя, зокрема, спірного автомобіля, що зумовило подання вказаної позовної заяви. Спірний автомобіль після розірвання шлюбу залишився у користуванні відповідача, як і свідоцтво про його реєстрацію. Згідно з довідкою про вартість майна, виготовленої ФОП ОСОБА_5 від 8 березня 2024 року вартість указаного автомобіля становить 403 300 гривень. Оскільки шлюб сторонами розірвано, у володінні та користуванні відповідача залишився вказаний транспортний засіб, який є неподільним майном, тому позивачка як співвласник вказаного майна звернулася до суду з позовом про поділ спільно набутого майна шляхом стягнення з відповідача вартості спірного автомобіля. У позовних вимогах просила визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Форд Transit та стягнути із відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки спірного автомобіля в сумі 201 650 гривень, виходячи з ринкової вартості автомобіля 403 300 гривень.

Ухвалою від 27 березня 2024 року було відкрито провадження у справі.

22 квітня 2024 року від позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій зазначила, що 4 квітня 2024 року експертом, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 проведено огляд автомобіля у присутності сторін та 5 квітня 2024 року надано звіт про оцінку майна висновок про вартість спірного автомобіля, яка становить 457 600 гривень. Оскільки ринкова вартість спірного автомобіля є вищою, ніж зазначено у позові, збільшила позовні вимоги та просила стягнути із ОСОБА_2 228 800 гривень компенсації вартості частки спірного автомобіля та судові витрати у справі.

Відповідачем подано відзив, у якому просив взяти до уваги те, що він заперечує вартість спірного автомобіля, зазначеного у звіті суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 та вважає його необ`єктивним. Також у Звіті про оцінку майна ФОП ОСОБА_7 не вказано, що висновок підготовлено для подання до суду, а лише вказано, що «для поділу майна», відповідно ставиться під сумнів попередження експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Просив суд взяти до уваги, що на його замовлення була виготовлено судова автотоварознавча експертиза судовим експертом Галамай Б.І., автомобіль відбувався у присутності позивачки і за висновком експерта його вартість становила 368 921, 1 гривня. Таким чином просить взяти до уваги, до позивачкою у позовних вимогах зазначена завищена вартість спірного автомобіля, реальна вартість якого становить з урахуванням судової експертизи та розміру відновлювальних робіт становить 183 871 гривню 18 копійок, а тому відшкодування вартості спірного транспортного засобу можливе розмірі 91 935 гривень 59 копійок.

У відповіді на відзив позивачка просила визнати неналежним та недопустимим доказом висновок експерта, наданий позивачем у справі, оскільки у ньому відсутній аналіз ринку цін аналогічних спірному транспортних засобів, не використано порівняльного підходу для визначення ринкової вартості спірного автомобіля, не застосовано Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10 вересня 2003 року № 1440. Наполягала на задоволенні своїх позовних вимог.

8 жовтня 2024 року відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, оскільки у провадженні наявні два різні висновки приватних (комерційних експертів) щодо вартості спірного автомобіля і є необхідність спростування будь яких сумнівів щодо його реальної вартості.

Позивач заперечила щодо вищевказаного клопотання відповідача, зазначивши, що відсутні підстави для проведення повторної чи додаткової експертизи, оскільки до подачі позову спірний транспортний засіб оглядався суб`єктом оціночної діяльності за участю сторін, судового експерта по місцю знаходження автомобіля, у присутності відповідача здійснено технічний огляд автомобіля, його ідентифікація, враховано технічний стан та визначено ринкову вартість автомобіля у розмірі 457 600 гривень. При цьому жодних заперечень чи зауважень щодо технічного стану, які необхідно врахувати при проведенні огляду автомобіля, зі сторони відповідача не було. Спірний автомобіль на момент огляду перебував у робочому стані, на ходу. Наполягала на задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання сторона позивачки та відповідача не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Сторона позивачки просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач визнав позов частково, просив визнати за ним право власності на частку спірного автомобіля та стягнути на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі частини вартості транспортного засобу 142 296 гривень, а також розстрочити виконання рішення суду строком на 12 місяців.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Судом установлено, що 25 липня 2014 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №1646.

Від шлюбу народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 20 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Указані обставини сторонами не заперечується.

Також відповідачем не заперечується та обставина, що за час перебування у шлюбі з позивачкою за спільні кошти ними придбано автомобіль Форд Transit, 2,2 TDCі, вантажний фургон, об`єм двигуна 2 198 см, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 .

Суд вважає, що придбане позивачем та відповідачем за час шлюбу спірне рухоме майно, а саме: автомобіль Форд Transit, 2,2 TDCі, вантажний фургон, об`єм двигуна 2 198 см, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане в період зареєстрованого шлюбу між ними, за спільні кошти, в інтересах сім`ї. Вказана обставина відповідачем також не оспорюється.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Позивачем зазначено, що станом на 4 квітня 2024 року експертом, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_6 проведено огляд автомобіля у присутності сторін та 5 квітня 2024 року надано звіт про оцінку майна висновок про вартість спірного автомобіля, яка становить 457 600 гривень, тому просила стягнути із ОСОБА_2 228 800 гривень компенсації вартості частки спірного автомобіля та судові витрати у справі (а.с. 28-42).

Відповідачем ОСОБА_2 було надано суду висновок судової автотоварознавчої експертизи судовим експертом Галамай Б.І., за висновком якого вартість транспортного засобу становила 368 921, 1 гривню і з урахуванням розміру відновлювальних робіт зазначав, що відшкодування вартості спірного транспортного засобу можливе розмірі 91 935 гривень 59 копійок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 103 ЦПК України судом було призначено судово транспортно товарознавчу експертизу, відповідно до висновку у якій ринкова вартість автомобіля «Ford Transit 260 2.2 TDCi Kasten 100НР» 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням всіх технічних, експлуатаційних та зовнішніх особливостей транспортного засобу, встановлених при експертному обстеженні 30 липня 2025 року становить 284 592 гривні (а.с. 202 - 229).

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає половина визначеної експертом вартості автомобіля, що становить 142 296 гривень, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись загальними правилами доказування в цивільному процесі, які ґрунтуються на статтях 12, 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із указаних положень Закону випливає можливість застосування принципу «хто стверджує, той і доводить».

Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК).

За таких обставин суд вважає безпідставним клопотання відповідача про розстрочення рішення суду строком на 12 місяців і сплата ним аліментів є батьківським обов`язком, а не тягарем виконання рішення суду.

На підставі ст.ст.3, 36, 60 Сімейного кодексу України, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 273,279 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

У порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Ford Transit 260 2.2 TDCі Kasten 100НР 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «Ford Transit 260 2.2 TDCі Kasten 100НР 2013 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 142 296 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1422 гривень 96 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідачем у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 23 березня 2026 року.

Суддя

Маневицького районного суду

Волинської області І.С. Токарська