УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

справа №756/4873/25

провадження № 61-3102ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Косогор Оксани Миколаївни, на ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заява обґрунтована тим, що 18 березня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався повернути ОСОБА_2 суму позики у розмірі 40 500,00 доларів США до 18 квітня 2025 року, місцем виконання договору є:

АДРЕСА_1 . Станом на день подачі заяви грошові кошти заявнику не повернуто, що свідчить про порушення останнім обов`язку, покладеного на нього договором позики. Загальна сума позики та процентів складає 45 986,36 доларів США, що еквівалентно 1 894 366,71 грн за офіційним курсом гривні щодо долару США. Зазначена заборгованість є солідарним зобов`язанням подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , набутим ОСОБА_3 за час шлюбу та зі згоди ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 має намір подати позов про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як солідарних боржників за договором позики. Ураховуючи значний розмір заборгованості відповідачів, ухилення ними від належного виконання зобов`язання з повернення позики, у заявника

є обґрунтовані побоювання щодо невиконання судового рішення без вжиття заходів забезпечення позову. З огляду на недобросовісну поведінку

ОСОБА_3 , як контрагента за договором, заявник вважає, що після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості, відповідачами будуть вчинені дії, спрямовані на відчуження майна, за рахунок якого може бути задоволено грошові вимоги позивача. Заявник зазначає, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS», рік випуску: 2007, колір: червоний, номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації: 23 листопада 2023 року. При цьому, враховуючи технічні характеристики виявлених об`єктів, орієнтовна вартість подібного майна становить 12 000,00 - 30 000,00 доларів США, що є значно меншою ціни позову. Ураховуючи викладене, заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою:

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 255, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , автомобіль марки: DAEWOO, модель: LANOS, рік випуску: 2007, колір: червоний, номерний знак: НОМЕР_1 , дата реєстрації: 23 листопада 2023 року, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , а також на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_3 ,

у межах ціни позову, що станом на 07 квітня 2025 року становить 1 894 366,71 грн та все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_1 , у межах ціни позову, що станом на 07 квітня 2025 року становить 1 894 366,71 грн, заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, а саме: суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам та іншим органам чи особам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії або вносити будь-які відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приймати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та проводити будь-які інші дії з державної реєстрації прав щодо майна, належного на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня

2025 року, заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Зубець М. П., задоволено частково.

Накладено арешт шляхом заборони відчуження на: житловий будинок

з господарськими будівлями та спорудами за адресою:

АДРЕСА_2 , загальною площею

58,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 255, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 . У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що зважаючи з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

09 березня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Косогор О. М., шляхом формування документа у підсистемі «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду

м. Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду

від 03 грудня 2025 року (повний текст складено 03 лютого 2026 року), в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині накладення арешту.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норм матеріального права та порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних і несправедливих судових рішень. Зазначає, що майно, на яке накладено арешт, набуте ОСОБА_1 до укладення шлюбу, що посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 грудня 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2020 року №235318060. Вважає, що відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї.

1. Касаційна скарга подана до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження, проте у клопотанні, викладеному у змісті касаційної скарги, заявник просить цей строк поновити, посилаючись на те, що останній пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року було складено 03 лютого 2026 року та доставлено

у підсистемі «Електронний суд» 05 лютого 2026 року, на підтвердження чого надає відповідні докази.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Ураховуючи наведені заявником обставини, а також надані на їх підтвердження докази, Верховний Суд вважає, що строк на касаційне оскарження пропущено

з поважних причин, а тому його слід поновити.

2. Перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Косогор О. М., у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами встановлено, що між сторонами виник спір і ОСОБА_2 мав намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення 45 986,36 доларів США, та вважав, що існує ризик відчуження майна, яке на праві власності належить ОСОБА_1 , що у подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Врахувавши, що ОСОБА_3 ухиляється від належного виконання зобов`язання з повернення позики, тому існує ризик вчинення дій

з відчуження такого майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав

або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача

від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать

або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати

у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому,

що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,

в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання

чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася

з такою заявою, позовним вимогам.

На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2025 року

у справі № 752/3128/25 (провадження № 61-9286св25).

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення

в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не

є учасниками даного судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову

у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не

є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересам сторін, беручи до уваги, що подальше відчуження вказаного майна призведе до ускладнення захисту прав позивача, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття такого заходу забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження нерухомого майна будь-яким способом, не забороненим законом, що у разі задоволення позову призведе утруднення виконання рішення.

Апеляційний суд вірно вказав, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги про те, що майно на яке ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року накладено арешт було набуте апелянтом до укладення шлюбу, та як ОСОБА_1 визнає той факт, що вона є солідарним божником перед ОСОБА_2 , а тому залишається зобов`язаною перед останнім.

Верховний Суд погоджується із такими висновками.

Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права та до незгоди з судовими рішеннями, висновків суду не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають, не можуть бути підставою для їх скасування.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидними і не викликають розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката

Косогор Оксани Миколаївни, про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити представнику ОСОБА_1 - адвокату

Косогор Оксані Миколаївні, строк на касаційне оскарження ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Косогор Оксани Миколаївни, на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк