Провадження № 2/161/1282/26
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку квартири

В С Т А Н О В И В:

12.06.2025 позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що з листопада 2016 року по 20 червня 2023 року він та відповідачка ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Спочатку вони проживали у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вони вели спільний побут, мали спільний бюджет, разом святкували державні та релігійні свята, спільно їздили на відпочинок, вирішували всі побутові питання. Він познайомився з батьками відповідачки, вони вважали його своїм зятем. Після декількох років спільного життя вони з відповідачкою прийняли рішення придбати у власність квартиру більшої площі. З цією метою 01.04.2019 року відповідачкою з ТОВ «Житлобуд 2» було укладено договір № 2/56 про інвестування у будівництво трикімнатної квартири в багатоквартирному будинку АДРЕСА_2 . Вартість новоствореного майна за вказаним договором становила 929200 грн. На виконання п. 2.6 вищевказаного договору вони з відповідачкою здійснили оплату 54% вартості житла, що становило 506000 грн. Решту суми 433200 грн. мали сплатити на користь забудовника частинами поквартально до введення будинку у експлуатацію. Оскільки їх спільних з відповідачкою грошових коштів не вистачало для сплати поквартальних платежів, то він взяв у позику у свого брата ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 10000 доларів США і зобов`язався повернути їх в строк до 07.06.2022 року. До введення будинку у експлуатацію вони з відповідачкою сплатили повну вартість квартири. 03.06.2020 року за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Після набуття права власності на квартиру вони провели у квартирі будівельні роботи. Питанням проведення будівельних робіт займався виключно він: обирав та купував будівельні матеріали, домовлявся з майстрами-будівельниками, приймав виконані роботи, здійснював розрахунки за виконані роботи. Оскільки він мав меблевий цех, то більшість меблів у квартирі виготовлялася ним. 23.10.2020 року він зареєструвався у спірній квартирі. 05.03.2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф в Україну він, відповідачка та її неповнолітні діти разом виїхали з України спочатку до Республіки Польща, а потім в м. Торонто Канади, де також проживали однією сім`єю. Через рік спільного проживання стосунки між ними погіршилися і з 20.06.2023 року вони почали проживати окремо. Після припинення фактичних шлюбних відносин між ними залишилося невирішеним питання щодо поділу спільного майна, яким є квартира АДРЕСА_3 . Просить суд встановити факт, що він та відповідачка ОСОБА_3 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з листопада 2016 року по 20.06.2023 року; визнати за ним право власності на частку квартири АДРЕСА_4 , як на частку в майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати у справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.06.2025 року були вжиті заходи забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 44-45).

09.07.2025 року представником відповідачки було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що дійсно, сторони після знайомства у 2015 році підтримували теплі та дружні стосунки. Проте, після розірвання відповідачкою шлюбу у вересні 2016 році вони однією сім`єю з позивачем у належній йому квартирі не проживали. Відповідачка разом з дітьми продовжувала проживати в своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_5 . В 2020 році відповідачка з дітьми переселилася у спірну квартиру. Спірна квартира була придбана відповідачкою за власні кошти. Ремонт у квартирі відповідачка також робила своїми силами і за свої кошти. У зв`язку з тим, що відносно позивача розслідувалася кримінальна справа, тому він з метою уникнення можливої конфіскації, подарував належну йому квартиру АДРЕСА_6 своїй доньці. Бажаючи не мати відношення до відчуженої квартири, позивач з цієї квартири виписався і попросив відповідачку прописати його у спірній квартирі. Відповідачка на це погодилася, надала згоду на реєстрацію позивача. В березні 2022 року відповідачка з дітьми та позивач спочатку виїхали до Республіки Польща, а потім до Канади в м. Торонто, де проживали разом до травня 2022 року. Таким чином, сторони проживали спільно з жовтня 2020 року по травень 2022 року. Вважає, що факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуваннях, самі по собі, не свідчить про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 73-76).

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, які викладені у позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, покликаючись на обставини, які були викладені у відзиві на позовну заяву. Просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.04.2019 року між ТОВ «Житлобуд 2» та ОСОБА_3 було укладено Договір № 2/56, за умовами якого сторони домовилися про здійснення діяльності з будівництва житла квартири АДРЕСА_7 із наступною його передачею у власність ОСОБА_3 (а.с. 13-15).

За умовами даного Договору (п. 2.4) вартість новоствореного майна житла (квартири) становить 929000 грн.

Відповідно до п. 2.6 ОСОБА_3 здійснює оплату ТОВ «Житлобуд 2» у розмірі 54 % вартості житла, що в грошовому відношенні становить 506000 грн., а решта 423200 грн. вносяться частинами поквартально до введення будинку у експлуатацію.

Додатковою угодою № 1 від 19.07.2019 року до договору № 2/56 від 01.04.2019 року було визначено, що загальна площа квартири АДРЕСА_7 становить 89,7 кв.м., тобто є більшою ніж визначено первісним договором, а тому загальна вартість квартири становить 1031550 грн. (а.с. 20).

03.06.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_3 (а.с. 24).

У своєму позові позивач ОСОБА_2 зазначає, що з в період з листопада 2016 року по 20.06.2023 року він та відповідачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вказаний об`єкт нерухомого майна був придбаний ними за спільні кошти подружжя.

Зі змісту даної позовної заяви також слідує, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, фактично, є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.12.2021 року по справі № 531/295/19, від якої суд касаційної інстанції на момент розгляду даного спору не відступав.

Тобто, Верховний Суд вказав, що для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

На обґрунтування заявлених позовних вимог про факт проживання однією сім`єю чоловік та жінки без реєстрації шлюбу позивачем було надано спільні фотографії з відповідачкою ОСОБА_3 (а.с. 61).

Однак, спільні фотографії сторін, на яких зафіксовано їх спільну присутність за певних подій, не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках чоловіка та жінки, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у Постанові від 12.12.2019 року по справі № 490/4949/17.

Також, в ході розгляду справи за клопотанням сторони позивача було допитано свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 121-125).

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що знає сторони з 2015 року, вони є його друзями, вони разом проводили вільний час. Йому відомо, що сторони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в квартирі належній позивачу. Проте, йому не відомо чи мали сторони спільний бюджет та за чиї кошти була придбана спільна квартира. Позивач казав йому, що він вкладав свої гроші у ремонт квартири.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що позивач є його другом, відповідачку він знає як дружину позивача. Сторони проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів позивача йому відомо, що спірну квартиру позивач придбав за належні йому кошти, частину грошей він позичав у свого брата ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є донькою позивача, з відповідачкою ОСОБА_3 знаходиться у неприязних відносинах. Сторони проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу у належній позивачу квартирі АДРЕСА_6 . В 2019 року за спільні кошти сторони придбали квартиру, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 . Ремонтом спірної квартири займався її батько

Однак, суд вважає, що вищенаведені пояснення свідків не можуть бути підставою для доведеності факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне.

Так, Верховний Суд у своїй Постанові від 12.12.2019 року по справі № 490/4949/17 дійшов правового висновку, що сам по собі факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

На переконання суду пояснення свідків не підтверджують факту ведення сторонами спільного господарства на постійній основі, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Поряд з цим, допитані в ході розгляду справи свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , заперечили факт проживання сторін однією сім`єю. Зокрема, в судовому засіданні вказані свідки показали, що після розірвання шлюбу у вересні 2016 року та до моменту переїзду у нову квартиру, відповідачка разом з неповнолітніми дітьми безперервно проживала за адресою: АДРЕСА_5 . З позивачем ОСОБА_2 вони не знайомі, в квартирі відповідачки він не проживав.

Суд зауважує, що відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16, - показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності та стягнення грошової компенсації. Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

Натомість, стороною позивача в ході розгляду даного спору, не надано документів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази).

Суд вважає, що належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами твердження сторони позивача про те, що квартира АДРЕСА_8 (раніше АДРЕСА_9 ), придбавалися сторонами спільно та за їх спільні кошти не доведене.

На підтвердження вищевказаної обставини позивачем ОСОБА_2 надано копію розписки від 19.06.2019 року, відповідно до якої він взяв у борг у ОСОБА_4 10000 доларів США зі строком повернення до 07.06.2022 року (а.с. 16).

Однак, суд вважає, що вказана розписка не є доказом того, що грошові кошти, позичені позивачем, були витрачені ним саме на придбання спірної квартири або проведення ремонту у ній.

Крім того, на підтвердження заявлених вимог стороною позивача надано витяг з реєстру Луцької територіальної громади (а.с. 33), з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_10 ОСОБА_2 зареєстрований з 23.10.2020 року.

На переконання суду, реєстрація позивача у спірній квартирі з 23.10.2020 року жодним чином не підтверджує факт його проживання з відповідачкою однією сім`єю у період з вересня 2016 року та на момент набуття нею права власності на спірний об`єкт нерухомого майна.

Будь-яких інші докази, ані позивачем ОСОБА_2 , ані його представником, в ході розгляду справи суду не надані не були.

Таким чином, суд вважає, що належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного бюджету, взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю, стороною позивача надано не було.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що передбачені законом правові підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відсутні, у зв`язку з чим позов у даній частині задоволенню не підлягає, а оскільки решта позовних вимог (про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про визнання права власності на нерухоме майно) є похідними від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у їх задоволенні також слід відмовити.

Враховуючи те, що у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі, понесені судові витрати по справі, відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_10 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений та підписаний 17 березня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська