П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Київ

Справа №757/9361/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/3078/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Хайнацького Є.С. 29 квітня 2025 року у м. Києві, повний текст рішення складений 09 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з державного бюджету на його користь 71760,76 грн в якості інфляційних втрат та 23886,68 грн в якості 3% річних за період з 04 серпня 2022 року до 30 жовтня 2023 року.

Свої вимоги мотивував тим, що Суворовським районним судом м. Одеси розглядалася справа № 523/6003/17 за його позовом до Державної казначейської служби України, СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, Прокуратури Одеської області, треті особи: Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції та Головне управління Національної поліції в Одеській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства.

Після набрання законної сили судовим рішенням у вказаній справі, Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 641 548,00 грн. моральної шкоди, який 02 травня 2022 року поданий до Державної казначейської служби України. Однак, Державна казначейська служба України перерахувала позивачеві стягнуті за судовим рішенням кошти лише 31 жовтня 2023 року

Посилаючись на тривале невиконання судового рішення, ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 04 серпня 2022 року до 30 жовтня 2023 року.

Тривале невиконання рішення суду також завдало йому моральних страждань, оскільки у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду він не міг користуватися та розпоряджатися своєю власністю, своїми коштами. Тривале невиконання судового рішення викликало у нього занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривалу невизначеність та інші негативні переживання.

Посилаючись на викладене позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 % річних від несплаченої суми в розмірі 23886 (двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят шість) грн. 68 коп., інфляційне збільшення суми у розмірі 71760 (сімдесят одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням Державна казначейська служба України, представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник вказує, що Казначейство не має ані повноважень, ані законної можливості списати кошти з бюджету, що перевищували б обсяг бюджетних асигнувань, затверджений Верховною Радою України. Верховна Рада України не передбачала у попередні роки та не передбачала у 2025 році асигнувань для виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою.

Закон про Державний бюджет не передбачає видатки для виплат 3% річних винятково після виконання рішення, на які поширюється Закон про гарантії (про стягнення коштів з державного органу, підприємства, установи.

Отже, судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.

Представник також вказує на те, що суд першої інстанції помилково стягнув з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду, оскільки вина Казначейства не встановлена належним чином та не доведена незаконність дій.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12.11.2025 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального законодавства, суд вірно застосував норми матеріального права, з урахуванням висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, рішення ухвалено на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, натомість апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача Климчук Н.І. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року у справі № 523/6003/17 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, СВ Хаджибейського ВП Суворовського ВП ГУ НП в Одеській області, Прокуратури Одеської області, треті особи: Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, ГУНП в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду були задоволені частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди стягнуто (шістсот сорок одна тисяча п`ятсот сорок вісім) гривень. /т.1 а.с.17-23/

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року залишено без змін. /т.1 а.с.25-33/

Постановою Верховного Суду від 30 липня 2021 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 рокузалишено без змін. /т.1 а.с.35-52/

29 грудня 2021 року Суворовський районний суд м. Одеси видав виконавчий лист № 523/6003/17 на виконання вказаного судового рішення. /т.1 а.с.102-103,108-109/

02 травня 2022 року вказаний виконавчий лист разом із заявою позивача подано до Державної казначейської служби України. /т.1 а.с.100-101/

31 жовтня 2023 року Державна казначейська служба України здійснила перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 відповідно до виконавчого листа по справі № 523/6006/17 в сумі 641548,00 грн. /т.1 а.с.58-60/

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (тут і далі, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду) та особливості їх виконання.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частиною першою статті 5 указаного Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяцівне перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вказала на те, що грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц).

У постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання, чи застосовуються положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин, які виникають внаслідок несвоєчасного виконання підтвердженого рішенням суду грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, зробила такі висновки:

«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.

92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.

94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».

Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (див.: пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19).

Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 607/9021/22 вказав на те, що стаття 625 ЦК України діє у незміненій редакції з часу набрання чинності цим Кодексом - 01 січня 2004 року. Так само незмінним залишається припис частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів.

У цій постанові Верховний Суд також зробив правовий висновок про те, що неправильним є розмежовувати відповідальність держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в рішенні суду, та відповідальність органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Верховний Суд у цій справі визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України застосовуються до спірних правовідносин. Позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом розгляду у справі є питання стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суми компенсації 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди.

У справі встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень статті 1176 ЦК України - шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Рішення суду у справі № 523/6003/17 про стягнення з Держави на користь позивача суми відшкодування за заподіяну шкоду в розмірі 641548 грн, набрало законної сили 28 грудня 2020 року, було пред`явлено до виконання 02 травня 2022 року, а виконано 31 жовтня 2023 року.

Позивач у справі, що переглядається просив стягнути на його користь три проценти річних, нарахованих на суму боргу 23886 грн 68 коп за період з 04 серпня 2022 року по 30 жовтня 2023 року за 453 днів прострочення виконання грошового зобов`язання, а також інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 71760 грн 76 коп.

Компенсація, яку стягнено на користь позивача, передбачена статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 цього Закону.

У разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що 04 серпня 2022 року сплив тримісячний строк для виконання рішення суду у справі № 523/6003/17, пред`явленого до виконання ДКС України 02 травня 2022 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України є 04 серпня 2022року, отже періодом прострочення слід вважати період з 04 серпня 2022 року по 30 жовтня 2023 року. Суми нарахованих інфляційний втрат та 3 % річних доводами апеляційної скарги не спростовані, проте перевірені судами першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги ДКС України про те, що вона не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки в даному випадку ДКС України є органом, який представляє Державу . Тому те, що позивач вказав відповідачем за вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретний орган державної влади - ДКС України - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 39). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.

Отже, наведені у апеляційних скаргах доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги щодо вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди апеляційний апеляційний суд також вважає необґрунтованими .

Так, в порядку визначеному частинами першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ у справах «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 18966/02; у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, заява № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, заява № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 29508/04 та інших, право заявника на відшкодування моральної шкоди в разі надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

А тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт порушення права на виконання судового акту в розумний строк свідчить про заподіяну немайнову шкоду (порушення права на судовий захист), а її відшкодування не залежить від вини органу або посадової особи. Особа, яка звернулася із заявою про компенсацію, не повинна доводити наявність цієї шкоди. Встановлення факту порушення права на виконання судового акту (рішення) в розумний строк є підставою для присудження компенсації. Визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди відповідає принципам розумності і справедливості. Довдами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовані, а отже правові підставі для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Що стосується вирішення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то в порядку визначеному ст.ст. 137-141 ЦПК України, у разі задоволення заявлених позивач має право на компенсацію понесених витрат.

З наведеного представником позивача розрахунку вбачається, що витрати на правову допомогу становлять 10000 грн, на підтвердження який суду були представлені договір та акт виконаних робіт, підписані позивачем та адвокатом.

За результатами перегляду справи апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції ухваленого по суті спору, а тому і підстави для скасування додаткового рішення також відсутні, оскільки воно ухвалено в порядку визначеному процесуальним законом та з урахуванням усталеної судової практики. Визначений судом першої інстанції розмір компенсації витрат позивача відповідає принципам розумності і справедливості.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. А тому апеляційна відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук