ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 607/11759/23

провадження № 61-15156св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Золотниківська районна лікарня» Золотниківської сільської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Золотниківська районна лікарня» Золотниківської сільської ради на постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 рокуу складі колегії суддів: Храпак Н. М., Гірський Б. О., Хома М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до комунального некомерційного підприємства «Золотниківська районна лікарня» Золотниківської сільської ради (далі - КНП «ЗРЛ» ЗСР) про визнання протиправними наказів, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що на момент свого звільнення вона працювала лікарем-стоматологом КНП «ЗРЛ» ЗСР. Директором КНП «ЗРЛ» ЗСР є Бельзецька Н. С. , із якою у позивача станом на час її звільнення з роботи були неприязні стосунки. 28 жовтня 2022 року директор видала наказ № 52 «Про внесення змін до штатного розпису КНП «ЗРЛ» ЗСР, відповідно до якого наказала вивести із штатного розпису 0,5 штатної посади лікаря-стоматолога. 28 жовтня 2022 року у КНП «ЗРЛ» ЗСР відповідно до протоколу № 1 проведені збори лікарів, де директор відзначила негативною роботу лікаря-стоматолога ОСОБА_1 та ознайомила працівників стоматологічного кабінету з наказом про скорочення посади лікаря-стоматолога та про наступне вивільнення. На вказаних зборах директор повідомила, що не буде заключати договору з НСЗУ за програмою «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» на 2023 рік і попередила працівників стоматологічного кабінету за один місяць до дати звільнення - 28 листопада 2022 року про їх наступне звільнення. ОСОБА_1 про майбутнє звільнення з посади лікаря-стоматолога не попереджалася.

28 листопада 2022 року відповідно до наказу № 137 позивач звільнена з посади лікаря-стоматолога з 28 листопада 2022 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

22 грудня 2022 року директор видала наказ № 149, яким скасувала наказ № 137 від 28 листопада 2022 року, а 28 грудня 2022 року видала наказ за № 152 «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 » у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

05 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою про скасування наказу та поновлення на роботі до Тернопільського міськрайонного суду (справа № 607/17643/22).

Відповідно до п. 3.3.2 Колективного договору між КНП «ЗРЛ» ЗСР та профспілковим комітетом профспілкової організації КНП Теребовлянської районної ради «Золотниківська районна лікарня» на 2020 - 2025 роки сторони домовилися приймати рішення про зміни в організації виробництва та праці з приводу технологічного, економічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з реорганізацією, зокрема, перетворення закладу, що передбачають можливе звільнення працівників лише після завчасного подання профкому інформації щодо цих заходів. Профком не був повідомлений про прийняте рішення директором про зміни до штатного розпису КНП «ЗРЛ» ЗСР.

Крім цього, відповідно до п. 4.8 статуту КНП «ЗРЛ» ЗСР передбачено, що підприємство визначає свою організаційну структуру, чисельність і штатний розпис у порядку встановленому чинним законодавством за погодженням із засновником в особі сільського голови. Відтак і зміни до штатного розпису мали б погоджуватися із засновником, чого директором КНП «ЗРЛ» ЗСР зроблено не було. А тому наказ № 51 від 28 жовтня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису КНП «Золотниківська РЛ» ЗСР» хоча і виданий в межах повноважень, однак поза волею засновника підприємства.

Також при звільненні роботодавцем порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України - ОСОБА_1 не була попереджена про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, не було враховане переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі, зокрема, що вона є одинокою матір`ю та має на утриманні дитину до 14 років. Крім цього, ОСОБА_1 директор не запропонував іншу роботу.

Роботодавець не видав ОСОБА_1 в день її звільнення копію наказу про звільнення з роботи та письмове повідомлення про нараховані і виплачені їй суми при звільненні.

У період з 26 грудня 2022 року по 02 січня 2023 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні, про що свідчить медичний висновок 5А25-6МС7-НМ8Х-КХЗТ. Хоча роботодавець і скасував свій наказ про звільнення 22 грудня 2022 року, водночас жодною нормою чинного законодавства не передбачена можливість обрахунку строку визначеного статтею 49-2 КЗпП України у період часу, коли трудові відносини з роботодавцем не існували (28 листопада 2022 року - 22 грудня 2022 року). Відповідач помиляється щодо того, що факт формального поновлення позивачки на роботі заднім числом нівелює дефект свого рішення про звільнення від 28 листопада 2022 року всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП України. Відповідно, помилковим є і те, що він не мав обов`язку після поновлення трудових відносин (саме так відповідач оцінює наказ від 22 грудня 2022 року) попередити про наступне вивільнення не пізніше двох місяців до такого.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила суд:

визнати протиправним та скасувати наказ № 137 від 28 листопада 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України;

визнати протиправним та скасувати наказ № 152 від 28 грудня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України;

визнати протиправним та скасувати наказ № 4 від 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР» у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України в частині прийняття рішення про звільнення позивача;

поновити ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР з моменту її звільнення;

стягнути з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2022 року по дату винесення судом рішення;

стягнути з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 витрати на надання правничої допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 , зазначену в наказі в. о. директора КНП «ЗРЛ» ЗСРН. В. Делитканич від 02 січня 2023 року «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 » № 4, з 02 січня 2023 року на 03 січня 2023 року.

Рішення суду мотивоване тим, що 28 жовтня 2022 року відбулися збори лікарів КНП «ЗРЛ» ЗСР, на яких також була присутня і позивач. На цих зборах директор Бельзецька Н. С. повідомила про негативну роботу лікаря-стоматолога ОСОБА_1 , а також про те, що КНП «ЗРЛ» ЗСР не буде заключати договору з НСЗУ по ПМГ № 34 «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» на 2023 рік і попередила працівників стоматологічного кабінету на один місяць часу, з 28 жовтня 2022 року по 28 листопада 2022 року, про їх наступне звільнення. Підставою для прийняття керівником відповідача такого рішення була відсутність на балансі лікарні системи рентгенівської діагностичної та/або дентального рентген-апарату, а відтак неможливість виконати вимоги Національної служби здоров`я України до пакету медичних послуг «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» на 2023 рік. Також причиною такого рішення директора слугувала незадовільна робота позивача, що слідує із листа КНП «ЗРЛ» ЗСР» № 226 від 01 грудня 2022 року, адресованого адвокату Сампарі Н. М.

З урахуванням пункту 7.5.9. розділу VІІ статуту КНП «ЗРЛ» ЗСР, дії керівника КНП «ЗРЛ» ЗСР при прийнятті рішення про звільнення позивача відповідали статуту підприємства, які не повинні були узгоджуватися із Золотниківською сільською радою Тернопільського району, що також відповідає змісту листа цього органу місцевого самоврядування на запит адвоката Пасічника А. З. від 30 січня 2023 року № 64. Видача відповідачем наказу про внесення змін до штатного розпису від 28 жовтня 2022 року № 51, який використовується на підприємстві у сукупності із чинним штатним розписом, свідчить про виконання КНП «ЗРЛ» ЗСР процедури скорочення штату.

Наказом № 52 від 28 жовтня 2022 року відповідач доручив інспектору з кадрів ознайомити позивача під особистий підпис про зміну істотних умов праці та наступне вивільнення, однак від ознайомлення з цим наказом ОСОБА_1 відмовилася, про що було складено акт від 28 жовтня 2022 року. У матеріалах справи наявна інформація, що посади адміністративно-господарського персоналу та посади лікарів поліклінічного відділення пропонувались ОСОБА_1 , проте позивач не відповідає вимогам до вільних посад лікарів, а саме: наявність диплому про вищу освіту за спеціальністю «лікувальна справа», оскільки має диплом про повну вищу освіту за спеціальністю «стоматологія». Отже, доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_1 не була запропонована інша робота директором КНП «ЗРЛ» ЗСР, суд відхиляє.

Позивач розірвала шлюб 2012 році, від цього шлюбу у колишнього подружжя народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована із ОСОБА_1 та її батьками, аліменти із ОСОБА_4 на користь позивача не стягуються. Водночас суд не встановив, що батько дитини не бере участі в утриманні та матеріальному забезпеченні спільної дочки, що він позбавлений батьківських прав. Жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивач під час перебування на посаді лікаря-стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР не надавала, відповідно до неї, впродовж роботи на цьому підприємстві, не застосовувалися гарантії як для одинокої матері, а відтак і на день звільнення встановлені статтею 184 КЗпП України гарантії роботодавцем не були застосовані. Беззаперечних, однозначних та достовірних доказів наявності на час звільнення статусу одинокої матері у ОСОБА_1 суду не надано, а відтак доводи сторони позивача про порушення відповідачем трудового законодавств в цій частині суд вважає безпідставними.

Щодо твердження позивача про те, що звільнення її з роботи відбулося в порушення статті 43 КЗпП України - без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, то відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. ОСОБА_1 не була обраною до профспілкового органу, а тому у період дії воєнного стану законно звільнена роботодавцем без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Щодо тверджень про те, що роботодавець мав повторно повідомити позивачку про наступне вивільнення, то суд звертає увагу, що у виниклих правовідносинах мало місце саме перенесення дати звільнення, а відтак у роботодавця не було обов`язку повторно попереджати ОСОБА_1 про наступне вивільнення.

Суд також відхиляє покликання сторони позивача на застосування частини першої, пунктів 2, 3, частини другої статті 42 КЗпП України. У ОСОБА_1 відсутнє переважне право на залишення на роботі з наведених підстав, оскільки питання щодо наявності переваженого права працівників у залишенні на роботі виникає у випадку скорочення однакових посад. Посада, яку займала позивачка, була єдиною у штатному розписі, вона працювала на 0,5, посади, іншу 0,5 посади займав лікар стоматолог Стельмах Р. О. , який також попереджався про зміну істотних умов праці та наступне вивільнення, однак у зв`язку з перебуванням на службі у лавах ЗСУ був звільнений після повернення на робоче місце.

Наведені в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/17643/22 обставини свідчать, що наказ директора КНП «ЗРЛ» ЗСР № 149 від 22 грудня 2022 року, яким скасовано наказ № 137 від 28 листопада 2022 року щодо звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 з 22 грудня 2022 року з оплатою згідно штатного розпису, надсилався позивачу засобами електронного, мобільного та поштового зв`язку, що підтверджується долученими відповідачем копіями повідомлень та квитанцій про відправку поштової кореспонденції. Відповідач 22 грудня 2022 року самостійно скасував наказ від 28 листопада 2022 року, яким позивача звільнено із займаної посади та про скасування якого позивач звернулася до суду, внесено відповідний запис у трудову книжку позивача. Крім цього, відповідач провів з позивачем розрахунок за вказаний період шляхом перерахунку грошових коштів, що підтверджується відповідними архівними відомостями за листопад і грудень 2022. Факт одержання коштів від відповідача підтвердила сама позивач у судовому засіданні.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування наказів № 137 від 28 листопада 2022 року та № 152 від 28 грудня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України задоволенню не підлягають, адже роботодавець скасував ці накази, з позивачкою було проведено повний розрахунок сум, належних при звільненні, а відтак в цій частині позовних вимог спірні правовідносини припинилися.

Щодо вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 4 від 02 січня 2023 року в частині прийняття рішення про звільнення позивача та поновлення позивача на посаді лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР з моменту її звільнення, то суд не встановив порушень з боку роботодавця, які були б підставою для захисту трудових прав працівника. Разом з тим, суд вважає за необхідне змінити дату звільнення ОСОБА_1 , зазначену в наказі в. о. директора КНП «ЗРЛ» ЗСР від 02 січня 2023 року з 02 січня 2023 року на 03 січня 2023 року. Позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від заявлених позивачкою інших вимог, а відтак до задоволення також не підлягає.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пасічника А. З. задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до КНП «ЗРЛ» ЗСР про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ № 4 від 02 січня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 із посади лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР з 02 січня 2023 року.

Стягнено з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 14 жовтня 2024 року в сумі 223 805,82 грн, за вирахуванням визначених законом податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнено з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 147,20 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 2 577,00 грн.

Стягнено із КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 10 000,00 витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в КНП «ЗРЛ» ЗСР дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що штатний розпис підприємства затверджено директором КНП «ЗРЛ» ЗСР, але відсутнє письмове погодження засновника, тобто Золотниківської сільської ради в особі сільського голови. Статутом КНП «ЗРЛ» ЗСР (а. с. 154-169, т. 1), затвердженим рішенням Золотниківської сільської ради від 17 листопада 2022 року № 1983 (нова редакція), передбачено, що підприємство визначає свою організаційну структуру, чисельність і штатний розпис у порядку встановленому чинним законодавством за погодженням із засновником в особі сільського голови (пункт 4.8. розділу IV). Проте штатні розписи підприємства затверджено лише директором КНП «ЗРЛ» ЗСР, без письмового погодження засновника.

Як вбачається з відповіді Золотниківської сільської ради Тернопільського району від 06 лютого 2023 року за № 82 на запит адвоката Пасічника А. З., радою не приймалося рішення, не видавалося розпорядження сільським головою про зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання установи, скорочення чисельності або штату працівників КНП «ЗРЛ» ЗСР. Директор КНП «ЗРЛ» ЗСР не повідомляла і не погоджувала такі зміни, як і не зверталася щодо організації придбання системи рентгенівської діагностики або дентального рентген апарату (а. с. 132, т. 1).

Отже, суду не надано доказів дотримання відповідачем п. 4.8 статуту КНП «ЗРЛ» ЗСР, а саме в частині письмового погодження засновником штатної чисельності підприємства з урахуванням скорочення посади позивача.

Крім цього, досліджуючи виконання роботодавцем вимог, передбачених положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України, апеляційним судом встановлено, що КНП «ЗРЛ» ЗСР позивачу одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці взагалі не було запропоновано іншої роботи на тому самому підприємстві. Водночас в КНП «ЗРЛ» ЗСР були вакантні посади адміністративно-господарського персоналу та посади лікарів поліклінічного відділення, зокрема робітник з комплексного обслуговування та ремонту будівель - 1,0 посади; столяр - 0,5 посади; слюсар-сантехнік - 0,5 посади; лікар-терапевт поліклінічного відділення - 0,75 посади; лікар педіатр поліклінічного відділення - 1,0 посади; лікар хірург поліклінічного відділення - 1,0 посади; лікар ортопед-травматолог поліклінічного відділення - 0,5 посади; лікар отоларинголог поліклінічного відділення - 1,0 посади; лікар-дерматовенеролог поліклінічного відділення - 0,25 посади; лікар-епідеміолог поліклінічного відділення - 0,25 посади; лікар-інфекціоніст поліклінічного відділення - 0,5 посади; лікар-анестезіолог поліклінічного відділення - 1,25 посади. Вказана інформація про наявність вакантних посад була надана відповідачем лише 23 січня 2023 року на адвокатський запит Пасічника А. З. (а. с. 125-126, т. 1), тобто вже після прийнятого наказу КНП «ЗРЛ» ЗСР № 4 від 02 січня 2023 року про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 .

Станом на день звільнення позивач також не була ознайомлена з переліком вакантних посад КНП «ЗРЛ» ЗСР, як це передбачено положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України, що свідчить про невиконання відповідачем належним чином вимог трудового законодавства щодо гарантування права ОСОБА_1 на працю та сприяння збереження ним роботи.

Щодо доводів представника відповідача про те, що на час звільнення позивача з займаної посади залишалася 0,5 ставки лікаря-стоматолога, який не міг бути звільнений, оскільки на той час був мобілізований, колегія суддів вважає, що у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. Як встановлено апеляційним судом, відповідачем при проведенні процедури скорочення не було здійснено порівняльного аналізу продуктивності праці та кваліфікації позивача за критеріями освіти, загального стажу роботи, досвіду роботи, функціональних повноважень на останній займаній посаді, наявності стягнень, заохочень, підвищення кваліфікації, щорічної оцінки, атестації, також не має, відповідним чином оформленого висновку, рішення, атестаційних комісій чи іншого органу роботодавця, яким би було встановлено невідповідність кваліфікації, освіти або досвіду позивача для переведення на наявні вакантні посади.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не врахував, що жодних належних доказів на підтвердження неспроможності позивача, яка до цього часу займала посаду лікаря-стоматолога, обіймати 0,5 ставки лікаря-стоматолога чи іншу посаду в силу відсутності відповідної кваліфікації, відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

Таким чином, наказ КНП «ЗРЛ» ЗСР № 4 від 02 січня 2023 року «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням позивача на посаді лікаря-стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування наказів № 137 від 28 листопада 2022 року та № 152 від 28 грудня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 до задоволення не підлягають, адже роботодавець скасував ці накази, а відтак в цій частині позовних вимог спірні правовідносини припинилися.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до наданого позивачем розрахунку середнього заробітку (а. с.144, т. 1) ОСОБА_1 заробітна плата в жовтні 2022 року становила 10 000,00 грн, в листопаді 2022 року становила 9 690,95 грн. В жовтні-листопаді 2022 року був 41 робочий день. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 480,27 грн (19 690,95/41 день = 480,27 грн), за вирахуванням визначених законом податків і зборів. Період вимушеного прогулу становить: з 02 січня 2023 року (день звільнення позивача) по 14 жовтня 2023 року (дата ухвалення судового рішення), кількість робочих днів, з врахуванням п`ятиденного робочого дня, та статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (стаття 73 КзпП України щодо святкових (неробочих) днів під час дії воєнного стану не застосовується), складає 466 днів. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить: 223 805,82 грн (480,27 грн х 466 днів = 223 805,82 грн), які підлягають стягненню з відповідача відповідно до положень частини другої 235 КЗпП України, за вирахуванням визначених законом податків і зборів.

При поданні позовної заяви позивач зазначила, що очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 40 000,00 грн. Проте, у клопотанні про стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_1 представник позивача - адвокат Пасічник А. З. зазначив, що сума понесених нею витрат становить 67 670,00 грн. До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано: договір про надання правової допомоги від 10 січня 2023 року, ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1045844 від 10 січня 2023 року, Акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 12 квітня 2024 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 14 від 12 квітня 2024 року на суму 67 670,00 грн. Таким чином, витрати позивача в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.

Оскільки ОСОБА_1 та її представником адвокатом Пасічником А. З. не було зазначено та не надано відповідних доказів у підтвердження обставини, що на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку заявник не міг передбачити збільшення витрат, тому колегія суддів вважає, що підстав для задоволення до стягнення судових витрат у повному розмірі у сумі 67 670,00 грн немає. Заяви від відповідача про зменшення витрат на правову допомогу до суду не надходило. Проте надані суду документи про надання правової допомоги не є безумовними підставами для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони. Вказаний в акті обсяг послуг, на переконання апеляційного суду, не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, у розумінні приписів частини третьої статті 141 ЦПК України та не є співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт.

З огляду на викладене, враховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, клопотання представника позивача про стягнення судових витрат підлягає до часткового задоволення і слід стягнути з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 10 000,00 грн.

Аргументи учасників справи

16 серпня 2024 року засобами поштового зв`язку КНП «ЗРЛ» ЗСР подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на час звільнення позивача і станом на день подання касаційної скарги в КНП «ЗРЛ» ЗСР відсутня вакантна посада, яку позивач могла б обіймати відповідно до своєї кваліфікації, про що було зазначено в судових засіданнях, а також підтверджується переліком вакантних посад КНП «ЗРЛ» ЗСР, зазначених в самій постанові апеляційного суду, і, одночасно, в самому штатному розписі КНП «ЗРЛ» ЗСР станом на 2023 рік, де залишено тільки 0,5 ставки іншого лікаря-стоматолога, мобілізованого до ЗСУ, яка зберігалась за ним. Відповідно, указану посаду пропонувати були позбавлені права, чого не врахував апеляційний суд всупереч правовому висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17. Крім того, сама позивач та її представник в своїх вимогах не порушували питання щодо відмови КНП «ЗРЛ» ЗСР надати їй іншу роботу.

ОСОБА_1 приблизно з весни 2024 року була вже працевлаштована, і здійснює приватну стоматологічну практику у приватному стоматкабінеті у селі Золотники Тернопільського району Тернопільської області, про що в засіданні апеляційного суду заявив представник відповідача, а представник позивача підтвердив цю інформацію, чого не врахував апеляційний суд і стягнув з КНП «ЗРЛ» ЗСРсередній заробіток на користь ОСОБА_1 за тривалий час її перебування (6-7 місяців) уже на іншій роботі.

Твердження апеляційного суду щодо відсутності письмового погодження засновником штатної чисельності підприємства з урахуванням скорочення посади позивача спростовується належно оформленою копією штатного розпису лікарні станом на 01 січня 2023 року за погодженням засновника в особі сільського голови Золотниківської сільської ради, який долучено до касаційної скарги. В апеляційному суді роздрукована копія цього штатного розпису долучена до матеріалів справи без підпису сільського голови, оскільки в них є лише єдиний примірник такого штатного розпису із затвердженням підписом сільського голови, а ксерокс для копіювання був відсутній.

Висновки Верховного Суду щодо недійсності затвердженого самостійно штату підприємства без його формального погодження із засновником в особі сільського голови відповідно до частини третьої статті 64 ГК України щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутні.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якій просить відмовити у задоволенні касаційної скарги КНП «ЗРЛ» ЗСРв повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що в матеріалах справи наявний штатний розпис станом на 01 січня 2023 року, який не погоджений засновником - головою Золотниківської сільської ради. Цей документ був наданий представнику позивача у відповідь на адвокатський запит. Окрім цього, у матеріалах справи є відповідь на адвокатський запит, надана головою Золотниківської сільської ради, з якої вбачається те, що вона не погоджувала штатний розпис КНП «ЗРЛ» ЗСР. Тому заперечує щодо оцінки цього доказу Верховним Судом, при цьому нові докази не можуть бути долученими та взятими до уваги судом на стадії касаційного розгляду.

Їй не запропонували вакантних посад, що були на момент прийняття рішення про її майбутнє звільнення. Директор КНП «ЗРЛ» ЗСР не з`ясувала, чи може вона виконувати посадові обов`язки за наявними вакантними посадами. Станом на дату її звільнення в штатному розписі КНП «ЗРЛ» ЗСРбула наявна посада лікаря-стоматолога та така посада продовжила бути у штатному розписі і після її звільнення.

ОСОБА_1 не була поновлена на роботі відповідно до наказу № 149 від 22 грудня 2022 року та роботодавець жодних дій на виконання вказаного наказу не вчиняв.

Аудіозапис, що вказаний судом на а. с. 12, т. 1 містить запис розмови ОСОБА_1 та директора КНП «ЗРЛ» ЗСР Бельзецької Н. С. , свідчить про те, що роботодавець не видав ОСОБА_1 в день її звільнення копію наказу про її звільнення з роботи та письмове повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, що передбачено статтею 47 КЗпП України.

Суди не надали належної оцінки листа-відповіді на адвокатський запит № 82 від 06 лютого 2023 року Золотниківської селищної ради, відповідно до якого вбачається те, що директор КНП «ЗРЛ» ЗСР Бельзецька Н. С. не зверталася до селищної ради задля виділення грошових коштів на придбання дентального рентген апарату, що свідчить про те, що директор Бельзецька Н. С. не намагалася забезпечити дотримання вимог НСЗУ.

У період часу з 28 листопада 2022 року по 22 грудня 2022 року ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах з КНП «ЗРЛ» ЗСР, не знала про те, що наказ про її звільнення скасований, однак суд вважав, що вказаний період часу слід враховувати у двомісячний строк попередження про майбутнє звільнення, визначений статтею 49-2 КЗпП України. Сам факт того, що роботодавець за цей час виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу не змінює того факту, що звільнення ОСОБА_1 відбулося саме 28 листопада 2022 року і в подальшому вона на роботі поновлена не була.

Накази № 149 та № 152 надіслані ОСОБА_1 в один день 28 грудня 2022 року, що свідчить про те, що вони і видані були в один день - 28 грудня 2022 року, а також те, що вказані накази мали єдину мету - надати вигляду законності звільненню ОСОБА_1 .

Подія скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 у вказаному випадку, коли трудові відносини припинилися та фактично більше не поновлювалися, не впливає на перебіг строку, визначеного статтею 49-2 КЗпП України - такий відповідно до закону поновлюватися/відновлюватися/повертатися і т.д. не може.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2025 року продовжено ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу КНП «ЗРЛ» ЗСР.

Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року докази, подані КНП «ЗРЛ» ЗСР, а саме - штатний розпис КНП «ЗРЛ» ЗСР на 01 січня 2023 року повернено заявнику, справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу КНП «ЗРЛ» ЗСР № 4 від 02 січня 2023 року «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 », поновлення на роботі з 02 січня 2023 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 14 жовтня 2024 року. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 прийнято на посаду лікар-стоматолог КНП «ЗРЛ» ЗСРз 03 липня 2018 року відповідно до наказу № 47 від 03 липня 2018 року.

Як вбачається з протоколу № 1 від 28 жовтня 2022 року про проведення зборів лікарів КНП «ЗРЛ» ЗСР, де також була присутня ОСОБА_1 , обговорювалися підсумки роботи лікарів цього закладу за 9 місяців 2022 року, директор Бельзецька Н. С. ознайомила працівників стоматологічного кабінету з наказом про скорочення посади лікаря стоматолога та попередила працівників стоматологічного кабінету за один місяць часу, з 28 жовтня 2022 року по 28 листопада 2022 року, про їх наступне звільнення.

За змістом повідомлення, яке адресоване ОСОБА_1 КНП «ЗРЛ» ЗСР, позивача повідомлено про попередження та звільнення з посади лікаря стоматолога за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з недостатністю коштів по пакету ПМГ 34 «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» та подальшого неукладення договору на 2023 роки по цьому пакету у зв`язку з відсутністю дентального рентген апарату, системи рентгенівської діагностичної та ліцензії на указані рентген апарати. Запропоновано ОСОБА_1 надати в оренду приміщення.

Наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР № 51 від 28 жовтня 2022 року «Про внесення змін до штатного розпису КНП «ЗРЛ» ЗСР» передбачено вивести з штатного розпису КНП «ЗРЛ» ЗСР з 29 листопада 2022 року 0,5 шт. посади лікаря-стоматолога; 1,0 шт. посади сестри медичної стоматологічного кабінету; попередити працівників про можливе їх вивільнення та запропонувати всім працівникам, що підпадають під скорочення штату, переведення за їх згодою на інші вакантні посади; у разі відмови від переведення або браку вільних посад підготувати документи для скорочення відповідних працівників та звільнення їх за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР № 52 від 28 жовтня 2022 року «Про попередження про зміну істотних умов праці та наступне вивільнення з 28.11.2022» інспектору з кадрів Люльці О. В. доручено ознайомити з указаним наказом та попередити працівників ОСОБА_1 - лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету, Стельмах Р. О. - лікаря-стоматолога стоматологічного кабінету під особистий підпис про зміну істотних умов праці та наступне вивільнення (додаток 1).

28 жовтня 2022 року директором КНП «ЗРЛ» ЗСР, головним бухгалтером та секретарем-друкаркою складено акт про те, що 28 жовтня 2022 року видано наказ № 52 від 28 жовтня 2022 року про можливе вивільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, що стало підставою для ознайомлення працівника з повідомленням про можливе вивільнення від 28 листопада 2022 року, яке ОСОБА_1 відмовилась підписати.

28 листопада 2022 року відповідно до наказу директора КНП «ЗРЛ» ЗСР№ 137 «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 », остання звільнена з посади лікаря-стоматолога з 28 листопада 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

28 листопада 2022 року директором КНП «ЗРЛ» ЗСР в присутності головного бухгалтера та секретаря-друкарки складено акт про те, що 28 листопада 2022 року було видано наказ № 137 від 28 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, який ОСОБА_1 відмовилась підписати.

Наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР № 149 від 22 грудня 2022 року скасовано наказ № 137 від 28 листопада 2022 року щодо звільнення лікаря стоматолога ОСОБА_1 з 22 грудня 2022 року з оплатою згідно штатного розпису.

28 грудня 2022 року наказом директора КНП «ЗРЛ» ЗСР № 152 звільнено ОСОБА_1 лікаря стоматолога у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР № 4 від 02 січня 2023 року звільнено лікаря-стоматолога ОСОБА_1 02 січня 2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та скасовано наказ № 152 від 28 грудня 2022 року щодо звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 у зв`язку з перебуванням працівника на листку непрацездатності № 6778229-1 від 26 грудня 2022 року по 02 січня 2023 року.

За змістом штатних розписів КНП «ЗРЛ» ЗСР» на 28 листопада 2022 року, зазначена 1 штатна посада лікаря стоматолога; станом на 01 січня 2022 року зазначена 1 штатна посада лікаря стоматолога; станом на 01 січня 2023 року зазначена 0,50 штатна посада лікаря стоматолога.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Тлумачення наведений норм свідчить, що пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. У всіх випадках такого звільнення працівник має бути персонально попереджений про наступне звільнення не пізніше ніж за два місяці, що є обов`язком власника, який може бути делегований іншому органу.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі

№ 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц вказано, що «з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю».

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23 (провадження № 14-54цс24) зроблено висновок, що «на прохання працівника строк попередження про наступне його звільнення (за два місяці) може бути скорочено роботодавцем і такого працівника може бути звільнено за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Скорочення двомісячного строку попередження працівника про наступне вивільнення свідчить про те, що сторони домовилися вирішити питання щодо продовження/припинення трудових правовідносин в інший, ніж гарантований трудовим законодавством, строк. Водночас скорочення зазначеного строку не впливає на виниклі у зв`язку зі зміною в організації праці гарантії працівника при вивільненні та не звільняє роботодавця від виконання обов`язку з працевлаштування працівника. … При цьому необхідно виходити з того, що скорочення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення є виправданим при об`єктивній безперспективності очікування працівника на подальше працевлаштування або у випадку безальтернативної відмови працівника на продовження трудових правовідносин на змінених умовах праці, тобто коли працівник відмовляється від продовження роботи на будь-яких посадах у зв`язку зі змінами в організації праці, про що доцільно вказати в його заяві про скорочення строку попередження про наступне вивільнення та звільнення його з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України».

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік (стаття 235 КЗпП України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18) зазначено, що «виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що 28 листопада 2022 року відповідно до наказу КНП «ЗРЛ» ЗСР№ 137 ОСОБА_1 була звільнена з посади лікаря-стоматолога з 28 листопада 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України; 22 грудня 2022 року наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР № 149 скасовано наказ № 137 від 28 листопада 2022 року щодо звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 з 22 грудня 2022 року; 02 січня 2023 року наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР№ 4 звільнено лікаря-стоматолога ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та скасовано наказ № 152 від 28 грудня 2022 року щодо звільнення у зв`язку з перебуванням працівника на листку непрацездатності по 02 січня 2023 року;

аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у грудні 2022 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до КНП «ЗРЛ» ЗСР, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення із посади лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР № 137 від 28 листопада 2022 року; поновити на посаді лікаря стоматолога КНП «ЗРЛ» ЗСР з 29 листопада 2022 року; стягнути з КНП «ЗРЛ» ЗСР на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2022 року по дату винесення рішення. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 березня 2023 року у справі № 607/17643/22,залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 червня 2023 року, відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову та закрито провадження у цивільній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України. Суди встановили, що відповідачем 22 грудня 2022 року самостійно скасовано оскаржуваний наказ від 28 листопада 2022 року, яким позивачку звільнено із займаної посади, проведено розрахунок за вказаний період. Суди вказали, оскільки оскаржуваний наказ скасовано, позивачку поновлено на роботі, що також має наслідком і виплату їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, наявні підстави для закриття провадження у цій справі у зв`язку із відсутністю предмету спору. Апеляційний суд не прийняв до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що відповідач не приймав рішення про поновлення її на роботі, оскільки вказане спростовано записами у трудовій книжці позивачки;

касаційний суд враховує, установлені судами обставини свідчать, що згідно з наказом КНП «ЗРЛ» ЗСР№ 149 від 22 грудня 2022 року скасовано наказ № 137 від 28 листопада 2022 року щодо звільнення ОСОБА_1 з 22 грудня 2022 року, тобто фактично поновлено її на роботі після звільнення 28 листопада 2022 року, а не перенесено дату звільнення. Тому після 22 грудня 2022 року роботодавець мав повторно повідомити позивача про наступне вивільнення за два місяці та виконати інші вимоги КЗпП, зокрема щодо працевлаштування позивача, і не мав підстав для звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України раніше двох місяців з дати такого попередження, за виключенням випадку досягнення домовленості з працівником про припинення трудових правовідносин в скорочений строк. Сторони таких дій не вчиняли, а тому оспорюваний наказ КНП «ЗРЛ» ЗСР № 4 від 02 січня 2023 року прийнятий з порушенням статті 49-2 КЗпП України та трудових прав позивача.

Встановивши, що процедура скорочення ОСОБА_1 не проведена з дотриманням вимог трудового законодавства,апеляційний суд зробив по суті правильний висновок про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування наказу № 4 від 02 січня 2023 року про її звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України та поновлення на посаді з 02 січня 2023 року.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_1 під час вимушеного прогулу на іншій роботі, оскільки виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Інших самостійних доводів в цій частині, зокрема щодо проведеного апеляційним судом розрахунку розміру середнього заробітку, касаційна скарга не містить.

Також касаційна скарга не містить жодних доводів та відповідним їм підстав касаційного оскарження судового рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат, тому з урахуванням принципу диспозитивності та меж розгляду справи судом касаційної інстанції, визначених у статті 400 ЦПК України, колегія суддів постанову апеляційного суду в зазначеній частині не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскарженій частині без змін,а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Золотниківська районна лікарня» Золотниківської сільської ради залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Комунального некомерційного підприємства «Золотниківська районна лікарня» Золотниківської сільської ради № 4 від 02 січня 2023 року «Про звільнення лікаря-стоматолога ОСОБА_1 », поновлення її на роботі з 02 січня 2023 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко