Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 357/4274/26
Провадження № 2-з/357/17/26
У Х В А Л А

іменем України

23 березня 2026 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Орєхов О. І. розглянувши заяву представника позивача адвоката Федоркіна Андрія Володимировича про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2026 року адвокат Федоркін Андрій Володимирович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів ( подвійної суми завдатку) та моральної шкоди за порушення зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана позовна заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Орєхова О.І. та отримана для розгляду.

Одночасно з позовом уповноваженим представником позивача адвокатом Федоркіним Андрієм Володимировичем було подано до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову, в якій він просив застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на на нерухоме майно, а саме: квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 2281839, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ) та заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, нотаріусам, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, вчинювати (здійснювати) реєстраційні дії та/або вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Державного земельного кадастру України, приймати рішення про державну реєстрацію що до квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 2281839, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви зазначив, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуватиме цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (Третя особа: ОСОБА_3 ) про стягнення грошових коштів (подвійної суми завдатку) в розмірі еквіваленту 1 000 доларів США та відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. Згідно з п. 10 Угоди про завдаток від 03.02.2026 року, у разі відмови відповідачки від продажу квартири, вона зобов`язана повернути завдаток у подвійному розмірі. Відповідачка порушила кінцевий строк укладення договору (16.03.2026 року) і наразі повністю ухиляється від виконання зобов`язань. Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачці ОСОБА_2 на праві приватної власності. При цьому, відповідачкою вже видана та є чинною нотаріально посвідчена довіреність від 17.10.2025 року (зареєстрована в реєстрі за № 1452) на ім`я третьої особи ОСОБА_3 . Метою видачі цієї довіреності є саме відчуження вказаного об`єкта нерухомості. Отже, механізм для швидкого продажу або переоформлення квартири вже запущений і може бути реалізований третьою особою в будь-який момент, навіть без фізичної присутності відповідачки у нотаріуса. Відповідачка та її представник свідомо зірвали нотаріальне посвідчення договору до 16.03.2026 року. Вони ігнорують будь-які телефонні дзвінки, повідомлення та вимоги заявника як щодо укладення угоди, так і щодо повернення коштів. Така відверто недобросовісна та ухильницька поведінка дає обґрунтовані підстави вважати, що відповідачка, достовірно знаючи про наявність боргу та перспективу судового стягнення, здійснить усі можливі дії для приховування своїх активів. Заявнику невідомо про наявність у відповідачки іншого цінного рухомого чи нерухомого майна, а також достатніх грошових коштів на банківських рахунках, за рахунок яких могло б бути виконане рішення суду. Відтак, вищевказана квартира є єдиним відомим та ліквідним активом, який гарантує реальне поновлення порушених прав заявника. У разі продажу цієї квартири третім особам, виконання рішення суду про стягнення коштів стане об`єктивно неможливим, а судовий захист зведеться до формальної, декларативної констатації права без його фактичного відновлення.

Просив задовольнити заяву про забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, подана заява була зареєстрована в Єдиній автоматизованій системі документообігу Білоцерківського міськрайонного суду та отримана для розгляду.

Суддя, розглянувши заяву про забезпечення позову, дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Забезпечення позову є цивільно-процесуальним заходом, що вживається судом та направлений на охорону матеріально-правових інтересів позивача, що гарантують за його позовом реальне виконання судового рішення. Він застосовується лише до позовів про визнання і про присудження.

Відповідно до частин 1, 2ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1-2 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Частина 3 ст. 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Частина 1 ст. 151 ЦПК України передбачає, що заява про забезпечення позову повинна містити: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановлені зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд може брати до уваги інтереси не тільки позивача, та й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Аналіз наведених норм діючого законодавства призводить до висновку, що забезпечення позову можливе лише при наявності між сторонами спору та наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення.

Частиною 10 вказаної постанови передбачено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен, чиї права та свободи, визнанні в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

З наданих до суду матеріалів убачається, 03 лютого 2026 року між позивачкою ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_3 було укладено Угоду про завдаток на квартиру. Відповідно до умов вказаної Угоди, сторони досягли домовленості про те, що продавець зобов`язується продати (передати у власність), а покупець зобов`язується купити (придбати у власність) квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість вищевказаного об`єкта нерухомості була визначена та узгоджена сторонами у розмірі еквіваленту 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США. Третя особа, ОСОБА_3 , при підписанні угоди про завдаток діяла як уповноважений представник відповідачки ОСОБА_2 , якій вказана квартира належить на праві приватної власності. На виконання умов угоди та на підтвердження своїх дійсних намірів укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу, позивачка передала, а представник відповідачки прийняла грошову суму у розмірі 500 (п`ятсот) доларів США як завдаток, який входить в ціну квартири. Згідно з досягнутими домовленостями, відповідачка зобов`язувалась укласти основний договір купівлі-продажу вказаної квартири у чітко визначений строк до 16 березня 2026 року. Проте, станом на вказану дату відповідачка та її представник свого обов`язку не виконали та від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухилилися. Пунктом 10 Угоди сторони прямо передбачили, що у випадку відмови продавця від продажу вищевказаної квартири чи невиконання ним умов даної Угоди, продавець зобов`язується повернути покупцю завдаток у подвійному розмірі.

Просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі еквіваленту 1 000 (однієї тисячі) доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення суду та моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

З огляду на викладене, убачається, що між сторонами існує спір щодо грошових коштів.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на приписи статті 2 ЦПК України слід підкреслити, що сутність захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб полягає у спрямуванні цього захисту в першу чергу на відновлення порушеного права.

Порушуючи питання про забезпечення позову у вказаний у заяві спосіб, представник позивача послався на те, що в зв`язку з його припущенням, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, спірна квартира в будь-який момент може бути відчужена третьою особою на користь інших осіб.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у національному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що відповідне майно може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи, що сторонами було узгоджено вартість спірного об`єкта нерухомості у розмірі 55 000,00 доларів США, а представник позивача просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США та 20 000,00 грн, то суддя дійшов висновку про не співмірність забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Окрім того, саме лише посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, за вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вищезазначена заява є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючисьст.ст. 18, 157, 149-153, 258, 353-354 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Федоркіна Андрія Володимировича про забезпечення позову, - відмовити повністю.

Копію ухвали направити представнику позивача.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 23 березня 2026 року.

Суддя О. І. Орєхов