Номер провадження 2/201/3361/2026
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

16 березня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі судді Давидовської Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), про встановлення факту перебування дітей на утриманні,

встановив:

До Соборного районного суду міста Дніпра надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), про встановлення факту перебування дітей на утриманні.

За наслідками дослідження матеріалів позовної заяви встановлено, що вона не відповідає вимогам ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Крім того, згідно з п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Позивач, звертаючись до суду із позовною заявою про встановлення факту, що на його утриманні перебувають п`ятеро дітей в порушення вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, не посилається на докази оспорення будь-ким такого факту та неможливості встановити такий факт у позасудовому порядку.

Також, в порушення вимог п. 5, п. 6 ч. 3ст. 175 ЦПК України, позовна заява не містить посилань на докази якими саме діями відповідач не визнає, порушує чи оспорює права позивача відносно утримання дітей, в чому саме виник спір між позивачем і відповідачем у цій частині та не вказує факту порушення його прав з боку відповідача в частині його участі в її утриманні.

Позовне провадження вид провадження у судовому процесі, у якому розглядається спір двох сторін (позивача та відповідача), який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно з ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Водночас, у справах позовного провадження факт утримання дитини, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимога про встановлення факту утримання дитини може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (подібна позиція ВП ВС викладена у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).

Звертаючись до суду з даним позовом в порядку позовного провадження, ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що на його утримання перебувають його п`ятеро дітей, оскільки, встановлення такого факту необхідний позивачу для отримання відстрочки від мобілізації. При цьому, вимоги позовного характеру відсутні та не зазначені обставини порушення, невизнання або оспорювання його права іншими особами.

Відповідно до ст. 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).

У батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Доведення факту перебування дітей на утриманні стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батьків дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт утримання дитини може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі щодо виконання батьками обов`язків з виховання та утримання дитини.

Тому, позивачу слід уточнити позовні вимоги, надати докази порушення права, за захистом якого, він звернувся до суду з даною позовною заявою.

Водночас, суд звертає увагу на те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Позивач ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просить встановити факт, що троє дітей його дружини перебувають на його утриманні, і заявлену вимогу, пов`язує з доведенням існування підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Таким чином, встановлення юридичного факту, що має юридичне значення з метою отримання позивачем відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, необхідне для створення преюдиційного рішення для публічних відносин, що є недопустимим, оскільки при вирішенні питання щодо порядку звільнення з військової служби уповноважений суб`єкт має необхідні повноваження для перевірки обставин, які позивач, у даному випадку, навів на обґрунтування позову про встановлення юридичного факту.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до ч. 8, 9 вказаної статті Закону перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.

Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.

Процедура надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та порядок її оформлення визначені Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 (далі - Порядок №560).

Додатком 5 до Порядку № 560 визначено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Як вбачається з наведених норм, чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту, про який просить позивач, а саме про перебування на його утриманні дітей дружини, в порядку розгляду комісією питання про надання військовозобов`язаному відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі передбачених додатком 5 до Порядку № 560 переліку документів, які засвідчують факт перебування на його утриманні п`яти дітей.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному, таке рішення суб`єкта владних повноважень може бути оскаржене в суді в порядку адміністративного судочинства.

Зі змісту позову вбачається, що позивач не звертався до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зв`язку з реалізацію права на відстрочку. Суд пропонує з цього приводу надати пояснення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у статях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху та строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на викладене, зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана з порушенням вимог ст. 177 ЦПК України, з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків шляхом направлення до суду уточнити позовні вимоги, надати докази порушення права, за захистом якого, він звернувся до суду з даною позовною заявою.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, сформульованою, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31), в яких зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у пункті 55 справи «Креуз проти Польщі», про те, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти («Kreuz v. Poland» № 28249/95).

Отже, встановлюючи конкретні вимоги до змісту та форми позовної заяви, а також до документів, які мають бути до неї додані, ЦПК України при цьому покладає обов1язок на суд перевірити виконання позивачем цих вимог та прийнятності позовної заяви на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Тож залишення позову без руху з підстав, передбачених законом не є порушенням права на справедливий судовий захист.

На підставі викладеного та керуючись ст. 175, 177, 185, 260 ЦПК України, суддя,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), про встановлення факту перебування дітей на утриманні залишити без руху.

Надати позивачу строк на усунення недоліків в позовній заяві, який не перевищує десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Попередити ОСОБА_1 , що у випадку не усунення недоліків позовна заява буде вважатись не поданою і буде повернута позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Т.В. Давидовська