ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 932/6825/24

провадження № 61-1242св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бондар Антон Вікторович, на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року у складі судді Лебідь-Гавенко Г. М. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року у складі колегії суддів Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. у справі за позовом Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Управління у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області (далі - Виконавчий комітет Вишневої міської ради) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Управління у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , у якому просив:

- відібрати малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без позбавлення їх батьківських прав та передати дитину під опіку органу опіки та піклування Управління у справах дітей адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради;

- стягнути з відповідачів аліменти на малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів їх заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, відкритий у банківській установі.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 липня 2024 року до Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради надійшло повідомлення від ОСОБА_6 , мешканки села Тарасівка Фастівського району Київської області, про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом із малолітньою дочкою ОСОБА_5 в антисанітарних умовах.

16 липня 2024 року працівники Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради спільно з представниками Комунального підприємства «Муніципальна безпека», Центру надання соціальних послуг Вишневої міської ради та поліцейським офіцером громади Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Київській області здійснили виїзд за вказаною адресою.

Під час обстеження встановлено, що родина проживає у напівзруйнованому будинку без опалення, який перебуває в аварійному стані: у приміщенні відсутня підлога, вибиті вікна та двері, панує антисанітарія. Малолітня дитина не забезпечена належним спальним місцем, засобами гігієни, сезонним одягом та харчуванням. Батьки не створюють належних умов для життя, фізичного, духовного та морального розвитку дитини, не здійснюють належного догляду за нею.

За результатами обстеження складено акт оцінки рівня безпеки дитини, в якому зазначено, що умови проживання є небезпечними для життя та здоров`я малолітньої. У висновку оцінки потреб сім`ї Центру надання соціальних послуг Вишневої міської ради від 16 липня 2024 року зазначено, що для дитини створено неналежні умови проживання; батьки ведуть асоціальний спосіб життя, зловживають алкогольними напоями та, ймовірно, вживають наркотичні або психотропні речовини.

У зв`язку з наявністю безпосередньої загрози життю та здоров`ю малолітньої дитини 16 липня 2024 року Виконавчий комітет Вишневої міської ради прийняв рішення № 56/15 «Про негайне відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав» строком на один рік. Дитину доставлено до Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна лікарня» місто Боярка.

Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради від 23 липня 2024 року № 70 «Про тимчасове влаштування дитини, залишеної без батьківського піклування» малолітню ОСОБА_5 тимчасово влаштовано до сім`ї бабусі - ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначав, що встановлені обставини свідчать про існування небезпечних для життя, здоров`я та морального виховання дитини умов, що відповідно до вимог статті 170 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є підставою для відібрання малолітньої дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Васильківський міськрайонний суд Київської області заочним рішенням від 12 травня 2025 рокупозов Виконавчого комітету Вишневої міської ради задовольнив.

Відібрав малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_1 без позбавлення їх батьківських прав.

Малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передав під опіку органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради.

Стягнув із ОСОБА_4 аліменти на користь опікуна (піклувальника), під опікою якого буде перебувати малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного до віку, починаючи з 02 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнув із ОСОБА_1 аліменти на користь опікуна (піклувальника), під опікою якого буде перебувати малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного до віку, починаючи з 02 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустив негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується умисне ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, а також реальність загрози життю, здоров`ю та моральному вихованню малолітньої дитини.

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, керуючись насамперед принципом забезпечення найкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що умови проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є небезпечними для її життя та здоров`я. Суд встановив, що відповідачі не здійснюють належного догляду за дитиною, зловживають алкогольними напоями, у зв`язку з чим наявні правові підстави для відібрання малолітньої від батьків без позбавлення їх батьківських прав.

Разом із тим суд зазначив, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав не позбавляє батьків можливості змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків та звернутися до суду з позовом про повернення їм дитини у разі усунення обставин, які стали підставою для її відібрання.

Водночас відібрання дитини від батьків не звільняє їх від обов`язку утримувати дитину. З огляду на це суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття на користь опікуна (піклувальника) або установи, під опікою якої перебуватиме дитина.

Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 07 липня 2025 рокузаяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду залишив без задоволення.

Київський апеляційний суд постановою від 16 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бондар А. В., залишив без задоволення, а заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції щодо вирішення спору є правильними, відповідають встановленим обставинам справи та підтверджуються належними і допустимими доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Матеріалами справи підтверджено, що умови проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_1 є небезпечними для її життя та здоров`я, оскільки відповідачі не здійснюють належного догляду за дитиною та зловживають алкогольними напоями.

Також встановлено, що ОСОБА_2 на момент розгляду справи судом першої інстанції не працювала, не мала стабільних джерел доходу. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2023 року її позбавлено батьківських прав стосовно іншої дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених у документах, що стали підставою для відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд установив, що з моменту відібрання дитини на підставі рішення Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 16 липня 2024 року № 56/15 ОСОБА_2 відвідала дитину лише один раз, не проявляла належної зацікавленості станом її здоров`я, розвитком та умовами утримання.

Колегія суддів відхилила доводи представника відповідача щодо неналежного повідомлення про розгляд справи та позбавлення її можливості подати заперечення проти позову і надати докази на підтвердження своєї позиції.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції надсилав ухвалу про відкриття провадження та судові повістки за адресами останнього відомого місця реєстрації та проживання відповідача. Поштові відправлення повернулися до суду з відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою та закінчення строку зберігання.

Крім того, відповідач була обізнана про відібрання у неї дитини, що підтверджується її заявою про перегляд заочного рішення, у якій вона зазначала, що підтримувала зв`язок із бабусею дитини - ОСОБА_3 , у сім`ї якої перебувала дитина, що спростовує доводи про необізнаність щодо розгляду справи.

Також відповідач реалізувала своє право на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, у якій мала можливість навести доводи щодо поважності причин неявки у судові засідання та подати докази на спростування позовних вимог.

Колегія суддів не взяла до уваги доводи відповідача щодо перебування її під впливом ОСОБА_1 та наміру створити належні умови для проживання дитини, оскільки такі доводи по суті не спростовують встановлених обставин, що стали підставою для відібрання дитини, а саме ухилення від виконання батьківських обов`язків та залишення дитини у небезпечних для її життя, здоров`я і морального виховання умовах. Самі по собі обіцянки змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2026 року ОСОБА_2 через представника Бондара А. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16, від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21, від 11 вересня 2024 року у справі № 2-1196/11, від 25 вересня 2024 року у справі № 522/10087/23, від 09 жовтня 2024 року у справі № 161/10938/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 761/11261/23, від 11 грудня 2024 року у справі № 199/5456/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала тим, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, не забезпечивши належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, що, на її думку, призвело до порушення засад змагальності та рівності сторін перед судом.

Права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів самої дитини, а тому під час вирішення спору суди зобов`язані насамперед враховувати найкращі інтереси дитини, виходячи з конкретних обставин справи, та лише після цього - оцінювати права батьків.

На переконання заявника, під час вирішення питання про доцільність відібрання малолітньої дитини суд повинен був з`ясувати, чи не суперечить такий захід інтересам дитини, чи не завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку, а також чи є середовище, до якого дитина передається, безпечним та благополучним. Оцінка пропорційності втручання у сімейне життя, яке може призвести до розриву сімейних зв`язків, потребує ретельного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, заявник викладала обставини свого проживання разом із ОСОБА_1 , зазначаючи, що через відсутність у нього роботи та коштів вони тимчасово проживали за адресою: АДРЕСА_1 . За її твердженням, знайомі допомагали їм коштами, продуктами харчування та засобами гігієни для дитини. Водночас вона вказувала на конфліктні відносини з ОСОБА_1 , застосування з його боку насильства та зловживання ним алкогольними напоями.

Заявник стверджувала, що після вилучення дитини підтримувала зв`язок із бабусею ОСОБА_3 , у сім`ї якої перебувала дитина, надавала матеріальну допомогу, що підтверджується квитанціями, долученими до апеляційної скарги.

Також зазначала, що надалі розірвала стосунки з ОСОБА_1 , подала заяву про розірвання шлюбу та створила нову сім`ю з ОСОБА_9 , з яким забезпечила належні умови для проживання дитини. На її думку, на теперішній час відсутні обставини, які б свідчили про небезпеку для життя, здоров`я чи морального розвитку малолітньої, а тому підстав для подальшого відібрання дитини немає.

Аргументи інших учасників справи

У лютому 2026 року адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради та Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, у яких просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

20 лютого 2026 року матеріали справи № 932/6825/24 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 26 лютого 2026 року відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2 повернув заявнику без розгляду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 17 квітня 2024 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 8).

15 липня 2024 року до Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_1 разом із малолітньою дитиною в антисанітарних умовах.

16 липня 2024 року працівники Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради спільно з представниками Комунального підприємства «Муніципальна безпека», Центру надання соціальних послуг Вишневої міської ради та поліцейським офіцером громади Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Київській областіздійснили виїзд за вказаною адресою. За результатами обстеження встановлено, що родина проживає у напівзруйнованому будинку без опалення, який перебуває в аварійному стані; у будинку відсутні підлога, двері, вибиті вікна, панує суцільна антисанітарія. Дитина не забезпечена належним спальним місцем, засобами гігієни, сезонним одягом та харчуванням. Батьки не здійснюють належного догляду за дитиною та не створюють умов для її фізичного, духовного і морального розвитку.

16 липня 2024 року Виконавчий комітет Вишневої міської ради прийняв рішення № 56/15 про негайне відібрання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози її життю та здоров`ю (том 1, а. с. 13).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 19 липня 2024 року дитина проживала в умовах, небезпечних для життя та здоров`я: відсутні світло, вода, опалення, меблі та інші необхідні для проживання речі; приміщення перебуває в аварійному стані (том 1, а. с. 17).

Відповідно до акта оцінки рівня безпеки дитини від 19 липня 2024 року проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьками становило загрозу її життю та здоров`ю (том 1, а. с. 29-32).

Рішенням Виконавчого комітету Вишневої міської ради від 06 серпня 2024 року затверджено висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав строком на один рік (том 1, а. с. 40-43, 72-75).

Із листа відділення поліції № 7 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 08 серпня 2024 року вбачається, що ОСОБА_4 до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалася, тоді як ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за частиною другою статті 173-2, статтею 178, частиною п`ятою статті 121, частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (том 1, а. с. 78-79).

Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Бучанського району Вишневої міської ради від 23 липня 2024 року № 70 малолітню ОСОБА_5 тимчасово влаштовано до сім`ї бабусі ОСОБА_3 (том 1, а. с. 81).

Згідно з характеристикою Служби у справах дітей та сім`ї Бучанського району Вишневої міської ради від 21 листопада 2024 року ОСОБА_4 ніде не працює, постійного джерела доходу не має. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2023 року її позбавлено батьківських прав щодо іншої малолітньої дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а. с. 90, 119).

13 серпня 2025 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_9 , у зв`язку з чим змінила прізвище на ОСОБА_4 (том 2, а. с. 190).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, а тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці судові рішення лише в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

У частинах першій, другій та четвертій статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор (частина друга статті 170 СК України).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Розпорядження про встановлення опіки слід розглядати як тимчасовий захід, який підлягає припиненню, щойно це дозволятимуть обставини. Будь-які заходи щодо тимчасового влаштування дитини повинні узгоджуватися з кінцевою метою - возз`єднання дитини з батьками, якщо це відповідає її найкращим інтересам. Позитивний обов`язок держави щодо сприяння возз`єднанню сім`ї з плином часу посилюється та має реалізовуватися з урахуванням принципу забезпечення найкращих інтересів дитини (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 січня 2018 року у справі «Achim v. Romania» («Ахім проти Румунії»), заява № 45959/11, § 113).

У зазначеній справі ЄСПЛ встановив, що перед передачею дітей під опіку соціальні служби здійснювали спостереження за сім`єю, надавали батькам рекомендації щодо покращення умов проживання та виховання дітей, вживали заходів для підтримання контактів і сприяли покращенню матеріального становища та батьківських навичок заявників. Суд дійшов висновку, що тимчасове влаштування дітей ґрунтувалося на доречних і достатніх підставах, переслідувало легітимну мету захисту прав і інтересів дітей та не порушувало статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, який за своєю правовою природою відрізняється від позбавлення батьківських прав, що має безстроковий характер. У разі усунення причин, які перешкоджали належному виконанню батьківських обов`язків, суд за заявою батьків може ухвалити рішення про повернення дитини, керуючись її найкращими інтересами (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 308/12188/18).

Негайне відібрання дитини органом опіки та піклування застосовується як винятковий тимчасовий захід на час усунення причин, що створюють реальну та безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини. Обов`язок доведення наявності такої загрози покладається на орган опіки та піклування.

Суди попередніх інстанцій установили, що малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала в умовах, небезпечних для життя та здоров`я. Це підтверджується актами обстеження умов проживання та оцінкою рівня безпеки дитини. Встановлені обставини свідчать про наявність реального ризику заподіяння шкоди дитині у разі її подальшого перебування з батьками.

Відібрання дитини становить втручання у право батьків на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте з огляду на встановлені судами обставини таке втручання відповідало вимогам пункту 2 статті 8 Конвенції, переслідувало легітимну мету захисту прав дитини, було необхідним у демократичному суспільстві та пропорційним поставленій меті.

Матеріали справи також свідчать, що органи опіки та піклування вживали заходів для покращення умов проживання та підвищення батьківської спроможності матері, однак такі заходи не призвели до усунення небезпечних для дитини умов (згідно з актом обстеження умов проживання від 10 квітня 2025 року, складеним органом опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпропетровської міської ради, за місцем постійного проживання дитини відсутнє електропостачання, наявний стійкий неприємний запах, приміщення перебуває у брудному та запиленому стані, а санітарно-гігієнічні умови є незадовільними). Отже, тимчасове обмеження прав матері є об`єктивно зумовленим, відповідає найкращим інтересам дитини та принципу пропорційності.

Згідно зі статтею 170 СК України у разі відібрання дитини вона передається другому з батьків, бабі, дідові або іншим родичам - за їх бажанням, а за відсутності такої можливості - органу опіки та піклування. Положення частин четвертої та п`ятої статті 167 СК України встановлюють пріоритетність передання дитини близьким родичам.

Оскільки баба малолітньої дитини виявила бажання здійснювати опіку, орган опіки та піклування обґрунтовано передав дитину їй для подальшого влаштування відповідно до вимог закону.

Відповідно до частини четвертої статті 170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини суд вирішує питання про стягнення аліментів.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 та частини другої статті 182 СК України аліменти можуть бути присуджені у частці від доходу платника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З огляду на встановлені обставини та потребу дитини у матеріальному забезпеченні колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про стягнення з матері аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів її доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому відібрання дитини без позбавлення батьківських прав не припиняє особистих немайнових прав матері та не позбавляє її права звернутися до суду з позовом про повернення дитини у разі усунення причин, що стали підставою для її відібрання.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Аналогічний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 596/2451/16, від 22 листопада 2023 року у справі № 703/2524/21, від 13 лютого 2025 року у справі № 760/12549/22 та інших.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності заявника без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що заявника було належним чином повідомлено про розгляд справи відповідно до вимог процесуального закону. Сам по собі розгляд справи за відсутності сторони, яка була належно повідомлена, не свідчить про порушення принципів змагальності та рівності сторін. Крім того, заявник реалізувала своє право на апеляційне та касаційне оскарження, що свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Посилання заявника на те, що суди не врахували її життєві обставини, намір створити належні умови для проживання дитини та підтримання зв`язку з нею після відібрання, не спростовують установлених судами фактів наявності реальної загрози для життя і здоров`я дитини на момент ухвалення рішення.

Суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що права батьків є похідними від прав та інтересів дитини. Під час вирішення спору суди першочергово врахували принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, що відповідає положенням статей 3, 9 Конвенції про права дитини та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи заявника щодо необхідності додаткового з`ясування безпечності середовища, до якого передано дитину, є безпідставними, оскільки суди встановили, що дитину передано бабусі, яка виявила бажання здійснювати опіку, а умови її проживання відповідають вимогам безпеки та належного розвитку.

Обставини щодо припинення заявником стосунків із батьком дитини після ухвалення рішення судом першої інстанції, створення нової сім`ї та наміру забезпечити належні умови для проживання дитини були предметом оцінки апеляційного суду. Водночас самі по собі зазначені обставини не свідчать про усунення причин, які стали підставою для відібрання дитини, та не спростовують установлених судами попередніх інстанцій ризиків для її життя і здоров`я.

Таким чином, доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з правовою оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій, і не спростовують установлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень. Суди у цій справі ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин і на підставі належних та допустимих доказів, а їх висновки не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, на які посилалася заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів таза своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бондар Антон Вікторович, залишити без задоволення.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року в частині вирішення позовних вимог Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області до ОСОБА_4 про відібрання малолітньої дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко