УХВАЛА

17 березня 2026 року

м. Київ

справа № 389/161/26

провадження № 61-2920ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання дій протиправними, визнання договору оренди землі поновленим та стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ОСОБА_1 , інтереси якого за довіреністю представляє ОСОБА_2 , звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить визнати договір оренди поновленим; визнати протиправними дії Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області щодо припинення реєстрації права оренди, а також стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду.

Разом з позовною заявою до суду ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 2,9942 га, кадастровий номер :02:000:7512, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області; заборонити Дмитрівській сільській раді вчиняти будь-які дії щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою (передача в оренду, постійне користування, поділ, зміна цільового призначення); заборони суб`єктам державної реєстрації прав проводити будь-які реєстраційні дії щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою .

Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалою від 28 січня

2026 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_2 від імені

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 січня 2026 року у справі

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, повернув заявнику на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

27 лютого 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав

до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства,

які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року

(далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи

та в визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод.

Частина перша статті 58 ЦПК України передбачає, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частин першої, другої статті 60 ЦПК України представником

в суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів,

що виникають з трудових правовідносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених

у статті 61 цього Кодексу.

Документами, які підтверджують повноваження представників у цивільному процесі, є довіреність фізичної або юридичної особи; повноваження адвоката

як представника підтверджуються довіреністю, ордером, виданим відповідно

до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» (частини перша, третя, четверта статті 62 ЦПК України).

У пункті 18 розділу XІІІ «Перехідних положень» ЦПК України встановлено,

що положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту

16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

02 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято зміни до Конституції України (Закон України №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України

(щодо правосуддя)»), відповідно до яких розділ XV «Перехідні положення» Основного Закону України було доповнено пунктом 16-1, підпункт 11 якого передбачає, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами

у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року;

у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року в справі № 405/5236/18 (провадження № 61-1886св19) зазначено, що 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України № 1401-VIII від 02 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Відповідно до частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з підпунктом 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1,

та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами

у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року;

у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції -

з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється

з 01 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих

до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень,

які не підлягають оскарженню.

У статті 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно з пунктом 18 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу

XV Перехідні положення Конституції України.

Таким чином, з 01 січня 2018 року представництво в судах апеляційної інстанції

у справах, провадження в яких розпочате після 30 вересня 2016 року,

має здійснюватися адвокатами. Якщо провадження розпочате до 30 вересня

2016 року, то представництво може здійснюватися особами, які не мають статусу адвоката, оскільки такі правила були закріплені у статтях 40-42 ЦПК України

2004 року і діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін

до Конституції України (щодо правосуддя)».

У справі, що переглядається, предметом позову є визнання дій протиправними, визнання договору оренди землі поновленим, стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалою від 29 січня

2026 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Таким чином, категорія даного спору до виключень, за яких представником учасника справ може бути особа без статусу адвоката, встановлених частиною другою статті 60 ЦПК України, не відноситься.

До апеляційної скарги ОСОБА_2. додав довіреність від 28 листопада

2025 року, однак не надав документів, які б посвідчували повноваження його

на надання правничої допомоги як адвоката.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Згідно з інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України відомості про здійснення ОСОБА_2. адвокатської діяльності та набуття ним статусу адвоката відсутні.

Звернення до суду представника в інтересах іншої особи при реалізації права

на справедливий суд передбачає надання суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи вчиняти відповідні процесуальні дії. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази подаються в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої

дії дійсним колом повноважень представника, делегованих йому особою,

що реалізує право на звернення до суду. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 (провадження № 11-44заі19).

Пунктом 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо вона подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана,

або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Встановивши, що до апеляційної скарги, підписаної ОСОБА_2.

як представником ОСОБА_1 не додано документів, що посвідчують статус ОСОБА_2. як адвоката і його право на заняття адвокатською діяльністю,

а в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні відомості про нього, тобто скарга підписана особою, яка не є адвокатом і не може бути представником

ОСОБА_1 в апеляційному суді, суд апеляційної інстанції правильно повернув апеляційну скаргу заявнику на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскарженої ухвали, додаткового правового аналізу не потребують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права й висновків суду

не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд

не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно

не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам

при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує,

що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97

v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя колегія суддів звертає увагу на те, що повернення апеляційної скарги не позбавляє позивача права подати нову апеляційну скаргу.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали

(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити в відкритті касаційного провадження,

якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову

в відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування

чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 лютого

2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання дій протиправними, визнання договору оренди землі поновленим та стягнення моральної

та матеріальної шкоди.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров