Справа №: 671/1304/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року Волочиський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої- судді Бабій О.М.,

з участю: секретаря судового засідання Кошонько Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Волочиську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волочиської міської територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Волочиської міської територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької областіпро визнання права власності на майно за набувальною давністю, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що так склалися життєві обставини, що їй необхідне було житло і в 2009 році вона поселилася в житловий будинок за вищевказаною адресою, в якому ніхто не проживав.

Зазначає, що проживає у вказаному будинку, користується ним, утримує земельну ділянку та веде особисте селянське господарство.

Вказує, що з 2009 року разом із своєю сім`єю добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим житловим будинком, де здійснила ремонтні роботи та покращила житлові умови. Також протягом усього періоду проживання сплачувала комунальні платежі.

Зі слів позивача, їй не було відомо, кому належав будинок. Весь час, проживаючи, вона думала, що він нічийний. Всі комунальні послуги, світло, газ приходили весь час на вказану адресу на ім`я позивача. Коли вона вирішила оформити документи на вказаний будинок, так як завжди був брак коштів, то в селищній раді їй повідомили, що в даному будинку колись проживала ОСОБА_3 . З витягів з погосподарської книги №№ 131, 132, 133 і 134 за 2006-2025 роки позивачу стало відомо, що вказаний будинок належав ОСОБА_3 згідно з рішенням третьої сесії Користовецької сільської ради від 01 квітня 1994 року.

Як стало відомо позивачу, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На сьогоднішній день ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаному будинку, яким вона добросовісно та безперервно володіє, виготовила технічний паспорт на будинковолодіння.

Вказує, що в реєстрації права власності їй було відмовлено, так як відсутні необхідні документи, що підтверджують набуття права на нерухоме майно для проведення відповідної реєстрації.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали позов з викладених у ньому підстав. Позивач зазначила, що вселилась у спірний будинок з дозволу старости.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши суду заяву з проханням про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_1 років 15-17 проживає у спірному будинковолодінні, який на момент її вселення пустував. ОСОБА_1 проживає там з родиною, робить ремонт та покращення житлового будинку, оплачує комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що є сусідкою ОСОБА_1 та підтвердила, що тривалий час (більше 10 років) ОСОБА_1 з родиною проживає в будинку в с. Користова, обробляє земельну ділянку, обставини заселення їй невідомі.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 (староста сіл Користова і Бальківці) в суді показав, що зайняв посаду в 2016 році і на той момент ОСОБА_1 вже проживала у спірному будинку. Правовстановлюючих документів на будинок не було, зі слів ОСОБА_1 , вона проживала там з чийогось дозволу. В колишньої власниці будинку ОСОБА_3 було декілька дітей, вони здійснили поховання матері та нібито виїхали в Російську Федерацію. Свідок підтвердив, що йому особисто відомо про проживання ОСОБА_1 із родиною в будинку з 2016 року. Про офіційний дозвіл на заселення свідку нічого не відомо.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази у справі, суд знаходить позов таким, що задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що згідно з актом обстеження фактичного місця проживання від 28 травня 2025 року № 143, складеним старостою Користовецького старостинського округу № 1 Гранатирем І.П., в житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 з сім`єю з 2009 року, зі слів сусідів (а.с. 13).

Згідно з довідкою старости № 135 від 28 травня 2025 року, у вказаному будинку проживають без реєстрації: заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зять ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; онука ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 14).

Відповідно до записів з погосподарської книги, власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 , будинок побудований на належній їй земельній ділянці (а.с. 15-18).

На ім`я ОСОБА_1 19 червня 2025 року видано технічний паспорт на вказаний житловий будинок (а.с. 20-21).

ОСОБА_1 до позовної заяви долучено копії квитанцій про сплату комунальних послуг за зазначеною вище адресою (а.с. 22-24).

Начальником відділу ЦНАП Волочиської міської ради Ткачук Л.П. надано відповідь № 01-37-671/25 від 09 липня 2025 року про відсутність документів, що підтверджують набуття прав на нерухоме майно, необхідних для проведення відповідної реєстрації прав (а.с. 25).

ОСОБА_3 на момент її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину № 186 від 30 січня 1997 року належав на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 64).

Згідно з даними спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , її спадкоємцями, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку, є діти: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 55-81).

Даними свідоцтв про право на спадщину, наявних в матеріалах спадкової справи (а.с. 55-81), та довідки про технічний опис об`єкта нерухомого майна № 100 від 17 червня 2025 року (а.с. 19), власниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є: ОСОБА_13 власник частини, ОСОБА_11 власник частини; ОСОБА_12 власник частини.

Таким чином, власниками житлового будинку, на який позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю, є ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Водночас володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження№ 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) та від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/19 (провадження № 61-18513св20), від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 51 ЦПК України, належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме: чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Предмет позову у цій справі не є комунальною власністю, а перебуває в приватній власності фізичних осіб, отже Волочиська міська територіальна громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької є неналежним відповідачем у справі.

В той же час, у даній справі належними відповідачами є співвласники спірного житлового будинку - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Встановлено, що ОСОБА_1 не подавала заяву (клопотання) про заміну неналежного відповідача, а самостійно суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належними відповідачами.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача, не вирішуючи спір по суті.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 51, 12, 18, 89, 141, 175, 189, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Волочиської міської територіальної громади в особі Волочиської міської ради Хмельницької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )
Відповідач:Волочиська міська територіальна громада в особі Волочиської міської ради Хмельницької області (31200, Хмельницька область, м. Волочиськ, пл. Центральна, 1; )

Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Суддя О.М.Бабій