ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 678/1557/25

Провадження № 22-ц/820/528/26

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №678/1557/25 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2025 року (суддя Ходоровський І.Б.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк») вказувало, що 07.06.2020 ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку (надалі - Умови та Правила) з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського (поточного) рахунку. На підставі Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 , погодився, що підписана ним Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання Банківських послуг у А-Банку разом з Умовами та правилами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та Банком кредитний договір.

АТ «А-Банк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов Договору. Однак, ОСОБА_1 своєчасно не надав кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а тому станом на 01.10.2025 за відповідачем рахується заборгованість в сумі 74091,64 грн, з яких 51438,52 грн - заборгованість за кредитом та 22653,12 грн - заборгованість по відсоткам.

З урахуванням викладеного, АТ «А-Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.06.2020 у розмірі 74091,64 грн.

Заочним рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ «А-Банк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, позивач зазначає, що суд посилався на відсутність підпису позичальника на Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах, проте відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку.

Позивач зауважує, що з розрахунку заборгованості вбачається, що боржник користувався кредитом, тому ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодився з ними, оскільки даний кредитний договір є договором Оферти.

Також, АТ «А-Банк» посилається на те, що ОСОБА_1 отримав кредитну картку та користувався кредитними коштами, що підтверджує погодження ним умов, які діяли на момент зняття коштів і вже повинен сплачувати процентну ставку.

Необґрунтованими, на думку позивача, є сумніви суду щодо розрахунку заборгованості, адже він узгоджується із банківською випискою по рахунку відповідача.

Зважаючи на викладене, АТ «А-Банк» просить скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив.

Справа розглядається в порядку статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями частини 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2020 року ОСОБА_1 подав до АТ «А-Банк» Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» за змістом якої, дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).

07 червня 2020 року між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк» шляхом підписання електронним підписом складено паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» (а.с.7 зворот).

Випискою по картці ОСОБА_1 підтверджується фактичне використання відповідачем кредитних коштів, списання відсотків за використання кредитного ліміту, регулярне списання та погашення кредиту «Розстрочка», а також внесення відповідачем коштів на поповнення карткового рахунку (а.с.8-11).

Відповідно до довідки за лімітами АТ «А-Банк» 07.06.2020 ОСОБА_1 встановлено ліміт у розмірі 0,00 грн, який 09.05.2023 збільшено до 10000 грн, 13.07.2023 до 20000 грн, 01.10.2025 до 51500 грн (а.с.11 зворот).

Згідно довідки за картами АТ «А-Банк» ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано картку № НОМЕР_2 , строком дії до березня місяця 2027 року (а.с.12).

З розрахунку заборгованості за договором №б/н від 07 червня 2020 року вбачається, що станом на 01 жовтня 2025 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість в сумі 74091,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом 51438,52 грн, заборгованість за відсотками 22653,12 грн, пеня 0,00 грн., штраф 0,00 грн (а.с.6, 6зворот).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що АТ «А-Банк» не довело укладення з ОСОБА_1 договору про надання банківських послуг на тих умовах, які зазначені у позовній заяві; позивач не надав належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитом за умови проведення розрахунку відповідно до умов кредитування; відповідач використовував надану банком можливість користуватись кредитними кошти, водночас, він також повертав кредитні кошти банку; заборгованість за тілом кредиту виникла за рахунок списання позивачем відсотків, які в установленому порядку не були узгоджені з відповідачем.

Проте, колегія суддів не в повному обсязі погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно частин 1, 2 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частин 1, 2 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В силу частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позовні вимоги АТ «А-Банк», у частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками, обґрунтовувало тим, що між сторонами був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, останній не виконав зобов`язання за цим договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

На підтвердження вказаних обставин АТ «А-Банк» надало суду першої інстанції Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ «А-банк від 07.06.2020, паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», виписку по картці від 01.10.2025, розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.06.2020.

Суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані позивачем докази, прийшов до вірного висновку, що підписана ОСОБА_1 . Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банку» від 07.06.2020 не містить умов щодо процентної ставки за користування кредитними коштами.

А витяг з Умов та правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначають, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентну ставку, розмір обов`язкового щомісячного платежу, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також інші умови.

Однак, вказаний документ не підписаний ОСОБА_1 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 07.06.2020.

За відсутності достатніх підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила частини 1 статті 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з частини 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.

Колегія суддів підтримує висновок районного суду про те, що паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», також не є належним доказом погодженої між сторонами процентної ставки та не є складовою кредитного договору.

Більше того, зі змісту цього паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо.

Розділом 4 вказаного паспорту передбачено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Таким чином, за змістом даної норми, паспорт споживчого кредиту - це лише інформація, необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття позичальником обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, яка надається кредитодавцем споживачу до укладення кредитного договору, а умови договору про споживчий кредит та форма його укладення визначені статтями 12, 13 Закону України «Про споживче кредитування» в розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону.

А тому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що паспорт споживчого кредиту є лише письмовою формою ознайомлення споживача до укладення договору з умовами різних видів кредитування для забезпечення йому можливості вибору серед альтернативних умов кредитування та відсутні підстави щодо стягнення заборгованості по процентам.

І такими, що не заслуговують на увагу, є доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції правових висновків, що викладені у постановах Верховного суду від 02 грудня 2020 у справі №342/180/17, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, адже у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, залишаючи без змін судові рішення щодо відмови у задоволенні вимог банку про стягнення боргу, Об`єднана палата відступила від цілого ряду висновків Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом. При цьому, Об`єднана палата в постанові зазначила, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту і його підписання споживачем свідчить виключно про виконання кредитодавцем переддоговірного обов`язку по наданню споживачу передбаченої законом інформації та не означає укладення договору про споживчий кредит і дотримання його форми, бо в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Разом з тим, щодо законності судового рішення в частині вирішення позовної вимоги про стягнення кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, відповідно до частини 3 статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій справі, суд першої інстанції не був позбавлений можливості належним чином дослідити подані стороною докази (виписку по картці, розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з інформацією, викладеною у них, повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.

Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковим висновок та розрахунок районного суду щодо відсутності заборгованості ОСОБА_1 перед банком по фактично отриманих коштах, адже прийшовши до такого висновку суд враховував лише 129212,14 грн. (суму витрат), 55120,50 грн.(суму зарахувань) і 3815,73грн (суму комісій), однак не вирішив питання про часткове задоволення позову, чим фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не позбавлений права, більше того, зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові. Для цього суд повинен застосувати умови договору і вимоги закону.

Оскільки з`ясування зазначених вище питань і встановлення відповідних обставин є необхідними складовими для належного розгляду справи, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ «А-Банк» є передчасним.

Так, при визначенні суми заборгованості апеляційний суд враховує недоведеність правомірності нарахування відсотків за користування кредитними коштами і, що такі суми не можуть списуватись за рахунок кредитних коштів та включатися до загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню.

Оскільки фактично отримані відповідачем кошти з урахуванням неодноразового збільшення ліміту кредитування не повернуті, тому з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом (без врахування списання банком відсотків в сумі 27699,32 грн та комісії в сумі 3815,73 грн.) в розмірі 41037, 87 грн (96158,37 грн (фактично отриманих) - 55120,50 грн (повернутих позичальником)).

І з огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості в сумі 41037, 87 грн з ухваленням апеляційним судом нового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 41037,87 грн.

За змістом частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню (55,4%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2952,42 грн (1342,01 грн +1610,41 грн) судового збору, сплаченого при подачі позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 384, 389 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2025 року в частині відмови у стягненні кредитної заборгованості в розмірі 41037,87 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (; вул. Батумська, 11, м. Дніпро) кредитну заборгованість за кредитним договором б/н від 07.06.2020 в розмірі 41037 (сорок одна тисяча тридцять сім) грн 87 коп та судовий збір в розмірі 2952 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дві) грн 42 коп.

В решті заочне рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай