ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3325/26 Справа № 180/1460/25 Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Халаджи О.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яводчак Олександр Васильович,

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

21.07.2025 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Яводчака Олександра Васильовича звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.

Просив суд стягнути з АТ «Марганецький ГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду внаслідок ушкодження його здоров`я в розмірі 400000 гривень, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

29.12.2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яводчак Олександр Васильович надійшла апеляційна скарга, в якій просить рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025 року скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 - 800 000,00 (вісімсот тисяч) гривень, 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями, виникло у нього після укладення договору про добровільне відшкодування моральної шкоди, що підтверджує нікчемність правочину, здійсненого між позивачем та відповідачем.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

30.01.2026 року від Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» надійшоввідзив на апеляційну скаргу, в якому просить, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.11.2025 року без змін.

СУДОВІ ВИКЛИКИ

Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.127-128).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Згідно записів у трудовій книжці, ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з підприємством відповідача, зокрема, працював на посаді гірничого робітника очисного забою 6 розряду.

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння), затвердженого 30.05.2025 року, ОСОБА_1 працював в умовах шкідливого впливу 12 років 08 місяців 29 днів, має такий діагноз: «радикулопатія попереко-крижова LA, LS, SI з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії міжхребетних дисків L4-LS LS-SI з компресією дурального мішка і корінцевих каналів спинномозкових нервів, часто рецидивуючий перебіг, стійкий больовий та м`язово-тонічний синдроми, з нейролистрофією у вигляді періартрозу колінних суглобів (ПФ першого ступеня) MS 4.1; вібраційна хвороба від локальної вібрації другої стадії з синдромом вегетативної сенсорної полінейропатії, частими акроангіоспазмами, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів R1ст. (ПФ першого ступеня), деф.артрозом дрібних суглобів кистей з трофічними порушеннями 175.2; хронічний (пиловий) бронхіт першої стадії. Помірний пнемнофіброз. ЛН першого ступеня 144; хронічна двобічна нейросенсорна приглухуватість другого ст. (з легким зниженням слуху), за класифікацією ОСОБА_2 , Пономарьової Н.І». Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): хімічні речовини, в тому числі аерозолі, переважно фіброгенної дії, шум, важкість праці, вібрації.

Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 74/25/1511/В від 09 липня 2025 року ОСОБА_1 встановлено первинно 65% втрати професійної працездатності за професійнимим захворюванням та встановлено інвалідність 3 групи.

Відповідачем, як роботодавцем, в порушення ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» ОСОБА_1 не забезпечено безпечних умов праці, що призвело до професійних захворювань останнього.

Внаслідок професійних захворювань позивач морально і фізично страждав через погіршення здоров`я, потребу в лікуванні, через вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності.

ОСОБА_1 отримав професійне захворювання на виробництві, і йому встановлено втрату професійної працездатності 65% та третю групу інвалідності у зв`язку з професійними захворюваннями. Внаслідок професійних захворювань позивач морально і фізично страждає через погіршення здоров`я, потребу в лікуванні, через вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані обставини підтверджені належними доказами.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що обставини, викладені в позові, знайшли своє підтвердження, і вважає встановленим факт спричинення моральної шкоди позивачеві внаслідок професійних захворювань, отриманих на виробництві відповідача.

16.05.2025 року між АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 був укладений договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Є.Г., за умовами якого сторони погодились на добровільне відшкодування відповідачем моральної шкоди, що завдана позивачу втратою здоров`я внаслідок виявлених професійних захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах в АТ «Марганцький ГЗК», на наступних умовах, зокрема:

1) ОСОБА_1 моральну шкоду від втрати здоров`я внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи в шкідливих умовах в АТ «Марганецький ГЗК», оцінює в розмірі 6493,51 гривень;

2) моральна шкода, яка завдана ОСОБА_1 унаслідок роботи в шкідливих умовах в АТ «Марганецький ГЗК», за цим договором відшкодовується одноразово.

Згідно пункту 4 вказаного договору, АТ «Марганецький ГЗК в строк до 23.05.2025 року сплачує ОСОБА_1 в рахунок грошового відшкодування моральної шкоди за цим договором, грошові кошти в сумі, яка залишається до виплати після утримання та перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору за ставками 18 відсотків та 5 відсотків, з передбаченої у цьому договорі суми розміру моральної шкоди, яка зазначена в пункті 1 цього договору, а саме: 5000 гривень, шляхом безготівкового перерахування вищезазначеної суми на рахунок, відкритий на його ім`я у AT «ПриватБанк». У пункті 5 вказаного вище договору зазначено, що при виконанні АТ «МГЗК» усіх своїх зобов`язань за цим договором моральна шкода, пов`язана з втратою здоров`я внаслідок виявлених захворювань фізичної особи колишнього працівника АТ «МГЗК» ОСОБА_1 , внаслідок роботи у шкідливих умовах в АТ «МГЗК», вважається відшкодованою у повному обсязі.

АТ «Марганецький ГЗК» умови договору виконав 03.07.2025 року, перерахувавши кошти.

Отже, умови та порядок відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності в результаті професійного захворювання, визначені сторонами вищезазначеним договором. Договір підписаний сторонами, таким чином позивач висловив своє волевиявлення щодо порядку відшкодування моральної шкоди та його розміру.

Зазначений договір ніким не оспорений. Наявність волевиявлення учасників правочину не заперечується.

Перелік захворювань, зазначених при проходженні МСЕК, відповідає переліку захворювань, зазначених в договорі про відшкодування моральної шкоди.

Доводи про те, що право на відшкодування моральної шкоди настає з встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, а станом на момент укладення договору про відшкодування моральної шкоди ще не існувало однієї з підстав заподіяння такої шкоди втрати професійної працездатності позивачем та встановлення йому інвалідності, є безпідставними. В договорі зазначено ті ж самі діагнози, що були враховані при проходженні МСЕК.

Самий лише факт укладення сторонами договору про добровільне відшкодування моральної шкоди до встановлення стійкої втрати працездатності, не спростовує правильність наведених вище висновків, адже підставою для відшкодування моральної шкоди є моральні страждання позивача, що спричинені саме ушкодженням здоров`я, а не визначенням уповноваженим органом відсотку втрати працездатності та встановленням групи інвалідності.

Крім того, діючим законодавством не заборонено виплату моральної шкоди у зв`язку з професійними захворюваннями до остаточного висновку МСЕК при наявності інших медичних документів.

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що оскільки ОСОБА_1 відповідно до умов договорів про добровільне відшкодування моральної шкоди отримав грошові кошти на її відшкодування, тобто вже скористався своїм правом, а подвійне стягнення моральної шкоди діючим законодавством не передбачено, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Згідно з ч.1, 2 ст.153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причино-наслідковий зв`язок між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків втрати професійної працездатності.

ОСОБА_1 прийняв виконання договору про добровільне відшкодування моральної шкоди та не оспорював його умов.

Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

У справі, що переглядається, презумпція правомірності договору про добровільне відшкодування моральної шкоди від 16 травня 2025 року не спростована, зазначений договір є правомірним та таким, що виконаний його сторонами: АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 .

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Отже, позивач реалізував своє право на отримання компенсації за моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у розмірі, спосіб та строки, визначені ним самостійно у результаті домовленості з відповідачем, тому зобов`язання відповідача з відшкодування завданої моральної шкоди припинилось виконанням, проведеним належним чином.

Установивши, що ОСОБА_1 реалізував своє право на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах на АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», за договором про добровільне відшкодування моральної шкоди, що виключає можливість повторного відшкодування йому моральної шкоди.

У разі, коли позивачу за його згодою вже надано добровільне відшкодування моральної шкоди за тим самим фактом ушкодження на виробництві, національне законодавство не створює підстав для автоматичного повторного нарахування компенсації за ті самі моральні збитки. За умов, коли позивач не оспорював договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, обумовлена ним виплата моральної шкоди може бути врахована як повна сатисфакція, а вимога про повторне відшкодування не підлягає до задоволення.

Вищевикладене узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 180/1013/24.

При таких обставинах, апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яводчак Олександр Васильович не підлягає задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яводчак Олександр Васильович залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення виготовлено 17.02.2026 року.

Судді: