Номер провадження: 22-ц/813/2476/26
Справа № 516/654/23
Головуючий у першій інстанції Ширінська О. Х.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляється самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, на рішення Теплодарського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Ширінської О.Х. 25 березня 2025 року у м. Теплодар Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.09.2016 року за заявою ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження № 0000710 щодо отримання неправомірної вигоди посадовими особами Теплодарської міської ради Одеської області за вирішення питання щодо оренди майна комунальної власності, де він є потерпілим.

При проведенні оперативно-розшукових заходів було задокументовано, що начальник управління майна та інвестицій Теплодарської міської ради ОСОБА_5 , при виконанні ним обов`язків посадової особи місцевого самоврядування при вирішення питання щодо передачі в оренду з подальшим викупом ТОВ «Інтегралє» об`єкта нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Теплодар Одеської області, отримав від позивача неправомірну вигоду у вигляді належних йому грошових коштів у розмірі: 04.10.2016 року - 1000 доларів США та 20.10.2016 року - 2000 доларів США, після чого він був затриманий співпрацівниками правоохоронного органу, а грошові кошти у розмірі 2000 доларів США були вилучені у нього відразу після затримання. Ще 200 доларів США були вилучені при обшуку у квартирі ОСОБА_5 . Всі ці обставини підтверджуються копіями протоколів обшуку від 04.10.2016 року та від 20.10.2016 року.

Таким чином, ОСОБА_5 отримав належні йому ( ОСОБА_1 ) грошові кошти у загальному розмірі 3000 (три тисячі) доларів США, а вилучені у нього були грошові кошти лише у розмірі 2200 (дві тисячі двісті) доларів США, в наслідок чого, відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1, п. 3 ч. 2 ст.11, ч.1 ст. 177, ч. 1 ст.179, ч. 1 ст.190, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ОСОБА_5 порушив його право власності на майно в вигляді грошових коштів у розмірі 800 (вісімсот) доларів США, так як незаконно заволодів ними.

Позивач звернувся до ОСОБА_5 з вимогою, в якій вимагав негайно, тобто в термін 5 (п`ять) банківських днів, перерахувати грошові кошти у розмірі 800 доларів США на його поточний рахунок. Однак, до цього часу гроші не були йому перераховані.

Доказами протиправності дій ОСОБА_5 є матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 000710 від 01.09.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК України.

У зв`язку зі смертю відповідача і заміною його правонаступником, позивач змінив заявлені вимоги, та просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 800 доларів США шляхом перерахування їх на поточний рахунок НОМЕР_1 у ПАТ АБ «Південний», який належить ОСОБА_1 , а також стягнути з відповідачки судові витрати у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Рішенням Теплодарського районного суду Одеської області від 25.03.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що грошові кошти у розмірі 800 доларів США передавалися позивачем як неправомірна вигода ОСОБА_5 , як посадовій особі органу місцевого самоврядування, за вирішення питання щодо оренди майна комунальної власності. Тобто, у даному випадку відсутній факт добровільності та існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Сторони про розгляд справи на 03.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

02.02.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що 01.09.2016 року за заявою ОСОБА_6 було відкрито кримінальне провадження № 0000710 щодо отримання неправомірної вигоди посадовими особами Теплодарської міської ради Одеської області за вирішення питання щодо оренди майна комунальної власності, де його визнано потерпілим.

При проведенні оперативно-розшукових заходів задокументовано, що начальник управління майном та інвестицій Теплодарської міської ради ОСОБА_5 , при виконанні ним обов`язків посадової особи місцевого самоврядування, при вирішенні питанні щодо передачі в оренду з подальшим викупом ТОВ «Інтегралє» об`єкту нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Теплодар Одеської області, отримав від позивача неправомірну вигоду у вигляді належних йому грошових коштів у загальному розмірі 3000 доларів США.

Після передачі чергової суми коштів ОСОБА_5 було затримано і у нього вилучено грошові кошти у розмірі 2200 доларів США.

У зв`язку із цим, на думку позивача, ОСОБА_5 порушив його цивільні права щодо належного йому майна у вигляді 800 доларів США, так як незаконно заволодів ними.

На підставі викладеного позивач просив, у порядку ст. 387 ЦК України, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 належне йому майно у вигляді грошових коштів у розмірі 800 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Правовий аналіз положень ст. 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі № 703/1191/20 (провадження № 61-19324 св 21), віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника:

(а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо;

(б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

З урахуванням специфіки речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.

У постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі № 752/4033/16-ц, провадження № 61-13656 св 20, вказано, що «аналіз ст. 387 ЦК України свідчить, що віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника.

Отже, право власності дійсно є непорушним, але для застосування віндикації принципове значення, крім підтвердження такого права власності, має і встановлення особи, яка протиправно, тобто без будь-яких правових підстав, фактично володіє витребуваною річчю, бо саме вона має відповідати за позовом, виконувати рішення суду в разі його задоволення, й нести негативні наслідки порушення прав позивача.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 року у справі № 752/5281/20 зазначено, що виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 у вересні 2016 року, як представник за довіреністю ТОВ «Інтегралє», звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення посадовими особами Теплодарської міської ради кримінального правопорушення.

01.09.2016 року було зареєстровано на підставі заяви позивача в ЄРДР кримінальне провадження № 0000710 щодо отримання неправомірної вигоди посадовими особами Теплодарської міської ради за вирішення питання щодо оренди майна комунальної власності.

У жовтні 2016 року, як зазначав сам позивач, за його участі проводились слідчі дії в рамках зазначеного вище кримінального провадження для отримання доказів злочинної діяльності та повного викриття схеми, пов`язаної з вимаганням та одержанням неправомірної вигоди посадовими особами Теплодарської міської ради.

В ході контролю за вчиненням злочину працівниками правоохоронних органів було використано заздалегідь ідентифіковані (помічені) засоби, а саме - грошові кошти долари США номіналом по 100 доларів в кількості 20 та 10 штук, які належали ОСОБА_1 та передавались ним органу слідства для проведення слідчої дії (протоколи огляду та ідентифікації грошових коштів т. 1 а.с. 10-12).

Згідно ст. 275 КПК України, під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право використовувати інформацію, отриману внаслідок конфіденційного співробітництва з іншими особами, або залучати цих осіб до проведення негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, передбачених цим Кодексом.

Під конфіденційним співробітництвом розуміється, що існують негласні відносини, що встановлюються уповноваженими органами з повнолітньою дієздатною особою громадянином України, іноземцем або особою без громадянства) і на засадах добровільності та конспіративності використовуються для вирішення завдань кримінального провадження. Слідчий має право використовувати інформацію, отриману від осіб, з якими встановлено конфіденційне співробітництво під час проведення НСРД, або залучати їх до проведення таких дій.

Згідно ст. 13 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» особа, яка залучається до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності, перебуває під захистом держави.

У разі виникнення загрози життю, здоров`ю або майну особи, яка залучається до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності, її захист забезпечується в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 12 цього Закону.

З аналізу зазначених норм кримінального законодавства вбачається, що з моменту повідомлення позивачем про злочин, між ним та правоохоронними органами виникли певні відносини, які регулюються спеціальним законодавством, пов`язаним з правоохоронною діяльністю. Саме в рамках таких відносин, позивачем були передані особисті кошти правоохоронному органу для фіксації злочинної діяльності певних посадових осіб.

Згідно ч. 6 ст. 246, ч. 1 ст. 275 КПК за рішенням прокурора та слідчого під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть бути залучені особи, зокрема, які діють у режимі конфіденційного співробітництва.

ОСОБА_1 заперечується факт його конфіденційного співробітництва з правоохоронними органами та залучення останнього до проведення негласних слідчих дій.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 залучався прокурором до проведення негласних слідчих (розшукових) дій, як особа, яка залучена до їх проведення, як передбачено ч. 6 ст. 246, ч. 1 ст. 275 КПК, про що свідчить відсутність постанови про залучення його до конфіденційного співробітництва та участі у проведенні негласних слідчих (розшукових) дій, а також відсутність його заяви про надання добровільної згоди на залучення до проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Однак, доведеним є факт використання в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000710 заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів (коштів), які належали позивачу, тобто кошти були ним добровільно, за власної волі, передані позивачем органам слідства, а вже після цього такі кошти використовувались для отримання доказів злочинної діяльності посадової особи Теплодарської міської ради ОСОБА_5 .

Таким чином, матеріальні втрати позивача відбулись у зв`язку із залученням особистих коштів під час здійснення досудового розслідування.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що добровільна передача власником грошових коштів для використання в рамках досудового розслідування кримінального провадження не вважається вибуттям грошових коштів з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а тому правовий механізм, передбачений вимогами ст. 387 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 01.10.2019 року у справі №910/3907/18 (провадження №12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (п. 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20).

У той же час, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

У постанові від 21.10.2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи зазначене та те, що позов пред`явлений з підстав відшкодування майнової шкоди, завданої відповідачем, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, то колегія суддів доходить висновку, що зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Як вже вказувалось вище, ОСОБА_5 , при виконанні ним обов`язків посадової особи місцевого самоврядування при вирішення питання щодо передачі в оренду з подальшим викупом ТОВ «Інтегралє» об`єкту нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Теплодар Одеської області, отримав від ОСОБА_1 неправомірну вигоду у вигляді належних останньому грошових коштів у розмірі: 04.10.2016 року - 1000 доларів США та 20.10.2016 року - 2000 доларів США, після чого ОСОБА_5 був затриманий співпрацівниками правоохоронного органу, а грошові кошти у розмірі 2000доларів США були вилучені у нього відразу після затримання. Ще 200 доларів США були вилучені при обшуку у квартирі ОСОБА_5 . Вказані обставини підтверджені копіями протоколів обшуку від 04.10.2016 року та від 20.10.2016 року.

Таким чином, доведеним є той факт що ОСОБА_5 отримав належні ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 3000 доларів США, а вилучені у нього були грошові кошти у розмірі 2200 доларів США, при цьому грошові кошти у розмірі 800 доларів США не були повернуті позивачу.

Відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 .

Правонаступником померлого є його дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку зі смертю відповідача і заміною його правонаступником, позивач змінив заявлені вимоги та просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 800 доларів США та перерахувати їх на поточний рахунок НОМЕР_1 у ПАТ АБ «Південний», який належить ОСОБА_1 .

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Теплодарського міського суду Одеської області знаходилась кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, внесена до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000710 від 01.09.2016 року.

Ухвалою Теплодарського міського суду Одеської області від 29.05.2025 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК України було закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 було закрито не з причин відсутності події або складу злочину, а саме у зв`язку із смертю обвинуваченого, яка є нереабілітуючою обставиною. Тому, закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК України не звільняє правонаступників обвинуваченого від обов`язку відшкодувати заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що розмір шкоди, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , становить 800 доларів США, а отже, з ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в якості майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 800 доларів США.

Суд першої інстанції зазначене не врахував, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до правонаступника ОСОБА_5 про відшкодування 800 доларів США.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, доходить висновку про скасування рішення Теплодарського районного суду Одеської області від 25.03.2025 року із одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позовних вимог - на відповідача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при подачі позову ОСОБА_1 було сплачено 1073,60 грн. судового збору, а при подачі апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в сумі 1288,32 грн., а усього 2361,92 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Теплодарського районного суду Одеської області від 25 березня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляється самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошові кошти у розмірі 800 (вісімсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 2361,92 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе