Ухвала

Іменем України

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 489/2922/20

провадження № 61-2358ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Сидоренко Тетяною Володимирівною , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року у складі судді: Губницького Д. Г., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Серебрякової Т. В., Ямкової О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права особистої приватної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 грудня 2002 року і по теперішній час ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Подружні відносини припинені. За ініціативою відповідача в Німеччині розпочата процедура розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, яке знаходиться у Німеччині. За період подружнього життя та в інтересах сім`ї було придбано наступне нерухоме майно:

квартиру АДРЕСА_1 ;

квартиру АДРЕСА_2 ;

квартиру АДРЕСА_3 ,

право власності на які зареєстровано за відповідачем.

Посилаючись на викладене та положення статей 69, 70, 71 СК України позивачка просила суд визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину:

квартири АДРЕСА_1 ;

квартири АДРЕСА_2 ;

квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2020 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_4 .

У квітні 2021 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_5 про визнання права особистої власності на квартири.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 були придбані під час перебування у шлюбі, але за рахунок коштів одержаних від ОСОБА_4 (чоловіка рідної сестри позивачки) у борг, які підлягають поверненню. Поділ цих двох квартир неодмінно призведе до безпідставного отримання ОСОБА_5 частини майна і відсутністю у неї будь-яких зобов`язань щодо повернення коштів за які їх було придбано, що в свою чергу безпідставно зменшить вартість майна за рахунок якого він міг би здійснити повернення отриманих у борг коштів.

Квартиру АДРЕСА_3 ним було придбано 15 серпня 2018 року після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Факт припинення шлюбних відносин був підтверджений відповідачкою у заяві про розірвання шлюбу, який рішенням суду Інгольштадт (Німеччина) від 12 квітня 2021 року розірвано, а відтак, на думку ОСОБА_3 , вказана квартира не є предметом спільного майна та не підлягає поділу.

ОСОБА_3 просив визнати за ним право власності на:

квартиру АДРЕСА_1 ,

квартиру АДРЕСА_4 ;

квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року:

позов ОСОБА_5 задоволено частково;

визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на: частину квартири АДРЕСА_1 ; частину квартири АДРЕСА_2 ;

у задоволенні інших позовних вимог відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат;

зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково;

визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;

у задоволені інших позовних вимог відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідач ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності набутих подружжям у шлюбі квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , а відтак вказане нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін, яке було придбане під час подружнього життя та підлягають поділу;

при частковому задоволенні зустрічного позову, суд вважав, що відповідно до перекладу тексту рішення суду першої інстанції Інгольштадт (Німеччина) про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , то там зазначається, що на підставі результатів усного слухання сімейний суд отримав докази, що подружжя проживає окремо один від одного з жовтня 2017 року. Тож квартира була придбана ОСОБА_3 15 серпня 2018 року, тобто у період, коли подружжя вже разом не проживало. Тому суд вважав за можливе визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру у АДРЕСА_3 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану в її інтересах адвокатом Сидоренко Т. В., задоволено:

рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року в частині задоволення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог;

рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_5 в порядку поділу майна подружжя права власності на частку квартири АДРЕСА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог;

визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу майна подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_3 ;

вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

в матеріалах справи відсутнє підтвердження про визнання рішення суду першої інстанції Інгольштад (Німеччина) про розірвання шлюбу від 12 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

тому посилання суду першої інстанції на обставини вставленні рішенням іноземного суду без підтвердження його визнання в України є помилковим. Інших доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на квартиру АДРЕСА_3 , яка набута сторонами за час шлюбу, матеріали справи не містять, а відтак вказана квартира виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільної сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та підлягає поділу.

Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року:

касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено;

постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року скасовано;

справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:

апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_3 , належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 , подану представником - адвокатом Сидоренко Т. В., залишено без задоволення;

рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року залишено без змін;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

згідно з частиною шостою статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю;

спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, провадження № 61-38303св18);

при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що зі змісту наявних у матеріалах справи листування адвоката, що представляла інтереси позивачки ОСОБА_5 під час процесу розлучення сторін, слідує, що в них зазначено датою припинення шлюбних відносин - 01 жовтня 2017 року. На підтвердження доводів, що квартира АДРЕСА_3 , що була придбана ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору від 15 серпня 2018 року, була набута ним за час окремого проживання із позивачкою ОСОБА_5 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідачем були надані копія позовної заяви ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, а також рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін. Так, у зазначеній позовній заяві ОСОБА_5 вказувала, що з початку жовтня 2017 року сторони проживають окремо у спільній квартирі, повністю розділивши територію квартири і розірвавши подружні відносини. В рішенні суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін вказано, що на підставі результатів усного слухання сімейний суд отримав докази, що подружжя проживає окремо один від одного з жовтня 2017 року;

таким чином, суд апеляційної інстанції зробив висновки про те, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідачем доведено, що придбана ним 15 серпня 2018 року квартира АДРЕСА_3 , була набута за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а тому правильно, згідно з частиною шостою статті 57 СК України визнав це майно особистою приватною власністю ОСОБА_3 ;

апеляційний суд відхилив посилання апеляційної скарги на те, що рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) про розірвання шлюбу сторін не є належним та допустимим доказом, оскільки вказане рішення в установленому законом порядку не було визнано на території України керуючись наступним. Так, згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Отже, рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) про розірвання шлюбу сторін є належним доказом. До того ж ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року у справі № 489/8313/24 вказане рішення було визнано на території України;

також апеляційний суд зазначив, що посилання в апеляційній скарзі на те, що 29 жовтня 2019 року судом міста Інгольштадт (Німеччина) за заявою ОСОБА_3 було вирішено провадження у справі зупинити - не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що на час придбання відповідачем 15 серпня 2018 року квартири АДРЕСА_3 сторони проживали окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. До того ж 19 грудня 2019 року ОСОБА_3 була подана до суду міста Інгольштадт заява про те, що він бажає розлучитися. Враховуючи, що у позовній заяві ОСОБА_5 вказувала, що з початку жовтня 2017 року сторони проживають окремо у спільній квартирі, повністю розділивши територію квартири і розірвавши подружні відносини, то зазначення ОСОБА_3 у заяві про надання права на проживання у квартирі, побудованій і підтримуваній на громадські кошти в Баварії, в графі сімейне положення, що він мешкає окремо з травня 2019 року, не може свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю на час набуття вищевказаної квартири. Також не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання і надані представником позивачки спільні фотографії сторін з їх донькою, зроблені у 2019 році.

ОСОБА_5 24 лютого 2026 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Сидоренко Т. В. , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року 9повне судове рішення складено 26 січня 2026 року), у якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_5 задовольнити та визнати за нею право власності на указаної квартири.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_5 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 721/1177/15-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц; від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 359/5686/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

при постановленні оскаржених рішень, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до помилкового висновку, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_3 є особистою власністю відповідача;

рішення суду першої інстанції Інгольштадт (Німеччина) про розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_8 не є належним та допустимим доказом;

законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком в період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю;

доводи відповідача стосовно припинення подружжям сімейних стосунків в жовтні 2017 року спростовуються також спільним відпочинком: 30 травня 2019 року, 20 червня 2019 року - 21 червня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (спільна донька сторін у справі) у м. Маріенбад Чехія, в серпні - вересні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (спільна донька сторін у справі), ОСОБА_11 (донька ОСОБА_1 від першого шлюбу) в Україні (докази знаходяться в матеріалах справи);

до матеріалів справи долучені докази: заява представника ОСОБА_3 , яка подана до суду першої інстанції Інгольштадт (Німеччина) 19 грудня 2019 року. Зі змісту заяви вбачається, що подружжя ОСОБА_8 подавали до суду першої інстанції 29 жовтня 2019 року заяву, що вони не бажають розлучатися та судом було вирішено провадження у справі зупинити; заява ОСОБА_3 від 03 березня 2020 року про визначення права на проживання. Зі змісту заяви, яка підписана відповідачем власноруч вбачається, що в березні 2020 року відповідач звернувся для видачі загального дозволу на проживання у квартирі, побудованій і підтримуваній на громадські кошти в Баварії та/або попередньої реєстрації кандидата на соціальне житло в місті Інгольштадт. В заяві в графі сімейне положення відповідач власноруч зазначив, що мешкає окремо з травня 2019 року. В заяві відповідачем заявлено, що надана інформація, включаючи всі додатки до заяви, є повною і достовірною. Вказані докази спростовують висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що сімейні стосунки припинені подружжям ОСОБА_8 в 2017 році та спірна квартира є особистою власністю відповідача;

суди попередніх інстанцій не встановили дійсних обставини справи та не надали їм належної правової оцінки, неправильно застосували норми матеріального права, у результаті чого дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони з 27 грудня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі,

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням суду міста Інгольштадт (Німеччина) від 12 квітня 2021 року шлюб сторін було розірвано.

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївської міського нотаріального округу Валієвою В. В. 16 листопада 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 890, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївського області Ягужинською К. Т. 25 травня 2016 року, зареєстрованого за №937, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О. М. 15 серпня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 826, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_3 .

Суди встановили, що право власності на вказані квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, зареєстровано за ОСОБА_3 .

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2022 року у справі № 504/1126/19 (провадження № 61-18866св21) зроблено висновок, що:

«при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю».

Питання, протягом якого періоду часу сторони проживали роздільно при фактичному припиненні шлюбних відносин, має принципове значення для вирішення спору між колишнім подружжям про майно, оскільки це відповідним чином може вплинути й на вирішення юридичної долі майна, придбаного у такий період (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року у справі № 386/917/19 (провадження № 61-1506св21)).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див., постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: зі змісту наявних у матеріалах справи листування адвоката, що представляла інтереси позивачки ОСОБА_5 під час процесу розлучення сторін, слідує, що в них зазначено датою припинення шлюбних відносин - 01 жовтня 2017 року. На підтвердження доводів, що квартира АДРЕСА_3 , що була придбана ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору від 15 серпня 2018 року, була набута ним за час окремого проживання із позивачкою ОСОБА_5 у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідачем були надані копія позовної заяви ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, а також рішення суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін. Так, у зазначеній позовній заяві ОСОБА_5 вказувала, що з початку жовтня 2017 року сторони проживають окремо у спільній квартирі, повністю розділивши територію квартири і розірвавши подружні відносини. В рішенні суду міста Інгольштад (Німеччина) від 12 квітня 2021 року про розірвання шлюбу сторін вказано, що на підставі результатів усного слухання сімейний суд отримав докази, що подружжя проживає окремо один від одного з жовтня 2017 року; сторони на час придбання відповідачем 15 серпня 2018 року квартири АДРЕСА_3 , проживали окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин; відповідач спростував презумпцію спільної сумісної власності на набуті ним майнові права на указану квартиру.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 в частині поділу квартири АДРЕСА_3 .

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 721/1177/15-ц є необґрунтованим, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц; від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц; ; від 18 вересня 2019 року у справі № 359/5686/16-ц; від 30 січня 2019 року у справі № 360/2244/15-ц та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є необґрунтованим, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Сидоренко Тетяною Володимирівною , на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права особистої приватної власності на майно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков