Єдиний унікальний номер судової справи: 945/2104/25
Номер провадження 22-ц/812/290/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану в його інтересах адвокатом Михайловою Юлією Вікторівною

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Лопіної О.О. в приміщенні того ж суду по справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (надалі - АТ «Сенс Банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 січня 2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено угоду про надання споживчого кредиту №№501424488, відповідно до умов якої отримав кредит у розмірі 50 000 грн зі сплатою 45 % річних на строк 60 місяців з датою повернення 31 січня 2027 року.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», запис про що внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань 30 листопада 2022 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору щодо оплати грошових коштів станом на 27 березня 2025 року утворилася заборгованість у сумі 115 608,21 з яких: 49 283,17 грн заборгованість за кредитом, 66 325,04 грн - заборгованість по відсотках.

Посилаючись на те, що в добровільному порядку кредитна заборгованість не сплачена, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 115 608,21 грн та 2 422,40 грн судового збору, а також 9 675,24 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за Угодою про надання споживчого кредиту № 501424488 від 31 січня 2022 року у розмірі 75 678, 82 грн, 1 598,78 грн судового збору та 6 385,65 грн витрат з оплати правничої допомоги.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином умови угоди не виконував, що є підставою для стягнення кредитної заборгованості. Проте, оскільки сторонами не було узгоджено право банку вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, то стягненню підлягає заборгованість у розмірі 75 678,82 грн за період з 31 січня 2022 року по 27 березня 2025 року в межах позову, що становить 66% від заявлених вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням суду АТ «Сенс Банк» в інтересах якого діє адвокат Михайлова Ю.В. подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості з тіла та відсотків у сумі 39 929,39 грн скасувати та ухвалити нове в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зазначено, що Додатком №5 до Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» кредити фізичних осіб передбачено, що Банк мав право на дострокове повернення всієї суми заборгованості, а отже, позовні вимоги підлягали задоволенню в повному обсязі, а не частково.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Судом встановлено, що 31 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг.

31 січня 2022 року підписанням оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501424488, відповідач запропонував Банку укласти Угоду про надання споживчого кредиту.

Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком.

31 січня 2022 року шляхом підписання акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501424488, Банк прийняв пропозицію Відповідача на укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 501424488 від 31січня 2022 року.

Також, сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача.

Таким чином, 31 січня 2022 року між Банком та Відповідачем було укладено кредитний договір із наступними основними умовами: тип кредиту: - «Кредит готівкою», сума кредиту - 50 000 грн, процентна ставка 45,00%, тип ставки - фіксована. Процентна ставка може бути змінена шляхом укладання відповідної додаткової угоди. Строк кредиту - 60 місяців. Дата повернення кредиту 31 січня 2027 року. Для повернення заборгованості за Угодою використовується рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку. Кредит надається для власних потреб. Спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».

У Додатку № 1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, з якого вбачається, що загальна вартість кредиту становить 126 281,33 грн; реальна річна процентна ставка - 45 %; кількість та розмір платежів: до 28 числа кожного місяці з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 2 104, грн, загальна кількість платежів 60.

Підписанням аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Позичальник підтвердив, що він ознайомлений зі всією інформацією.

З наявного в матеріалах справи Меморіального ордеру № 899526534 від 31 січня 2022 року, вбачається, що ОСОБА_1 отримав 50 000 грн. Призначення платежу - надання кредиту за кредитним договором № 501424488 від 31 січня 2022 року

Отже, банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк», затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк» та внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 27 березня 2025 року заборгованість за кредитним договором становить 115 608,21 грн, з яких: 49 283,17 грн - заборгованість за кредитом; 66 325,04 грн - заборгованість по відсоткам.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору, 11 квітня 2025 року на адресу відповідача ОСОБА_1 направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.

У зазначеній вимозі, АТ «Сенс Банк» вимагав від ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги Банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення Кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання, достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії.

Але, як зазначав позивач, відповіді на зазначену вимогу не надходило, порушення умов угоди позичальником не усунуті.

За такого, позивач вважає, що до стягнення з відповідача заборгованості підлягає сума в розмірі 115 608,21 грн, з яких: 49 283,17 грн - заборгованість за кредитом; 66 325,04 грн - заборгованість по відсоткам.

При цьому, до матеріалів справи долучено з боку позивача виписку з особового рахунку ОСОБА_1 за період 31 січня 2022 року по 27 березня 2025 року з яких вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснив оплату на загальну суму 4 299,40 грн.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

Як убачається із паспорта споживчого кредиту споживач має право достроково повернути споживчий кредит без будь-якої додаткової плати, пов`язаної з достроковим поверненням. Договором про споживчий кредит може бути встановлений обов`язок повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.

Тобто, вказаними умовами гарантуються права споживача на дострокове повернення отриманих у кредит коштів. Однак, не містить умов, за якими кредитору надається право достроково вимагати повернення всієї суми отриманого кредиту до спливу погодженого сторонами строку виконання зобов`язань позичальником, тобто положень закріплених у ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Як встановлено судом, що із підписаних позивачем та відповідачем умов оферти, а також паспорту споживчого кредитування, анкети-заяви, не вбачається, що сторони обумовили право кредитодавця на дострокове повернення кредитних коштів.

Керуючись положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», а також враховуючи відсутність в укладеному договорі умови про право кредитодавця достроково вимагати повернення наданих кредитних коштів, а також враховуючи, що кінцевим терміном кредитування визначено 31 січня 2027 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги банку про стягнення достроково всієї суми заборгованості, навіть тієї, строк погашення якої ще не настав, є неправомірними, а тому обґрунтовано задовольнив позовні вимоги за період з 31 січня 2022 року до 27 березня 2025 року частково з урахуванням здійсненних відповідачем платежів.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 509/4771/14 (провадження № 61-15459св23) і підстав відступу від таких у цій справі суд апеляційної інстанції не вбачає.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо набуття Банком права вимоги повернення споживчого кредиту строк виплати якого ще не настав не заслуговують на увагу.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», подану в його інтересах адвокатом Михайловою Юлією Вікторівною залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст складено 18 лютого 2026 року.