ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/13185/19

провадження № 61-2996св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Отрощенко Юлією Миколаївною, на рішення Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2024 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 рокув складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивований тим, що 07 липня 2016 року приватним нотаріусом Трубінською О. О. за реєстровим № 1280 посвідчений договір позики між позивачем (Позикодавцем) та ОСОБА_2 (Позичальником).

Відповідно до п. 1.1 Дoгoвopy позики Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору, а Позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк. Вказаний договір був укладений за згодою ОСОБА_4 - дружини ОСОБА_2 , про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій засвідчено 07 липня 2016 року приватним нотаріусом Трубінською О. О. за реєстровим № 1279.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що розмір позики становить 317 400,00 дол. США, що на день укладення договору становить еквівалент 7 887 390,00 грн, за курсом міжбанківського валютного курсу продажу долара США. Факт передачі Позикодавцем Позичальнику суми позики в повному обсязі підтверджується п. 3.1 договору та заявою про підтвердження отримання грошових коштів, підписаною ОСОБА_2 .

За умовами договору позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти відповідно до визначеного сторонами графіку, ? до 08 жовтня 2029 року.

02 листопада 2017 року ОСОБА_2 сплачена ОСОБА_1 в якості повернення позики сума у розмірі 62 118,00 дол. США.

Крім того, 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Приятельчук В. А. з реєстровим № 2378 посвідчено договір про внесення змін до Договору позики від 07 липня 2016 року, яким були внесені зміни до п. 5.1 договору, а саме: позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти в національній валюті України - гривні до 31 липня 2018 року. Сторони передбачили графік, який визначає розмір та періодичність повернення позики. Указаний Договір про внесення змін до договору позики був також укладений за згодою ОСОБА_4 - на час підписання вже колишньої дружини ОСОБА_2 , про що вона надала нотаріусу відповідну письмову заяву, справжність підпису на якій засвідчено 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Приятельчук В. А. за реєстровим № 2375.

Разом з тим, з 30 листопада 2017 року ОСОБА_2 не здійснює повернення позики згідно з визначеного у договору графіку.

09 січня 2018 року позивачем була направлена ОСОБА_2 заява з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Трубінською О. О. за реєстровим № 31.

ОСОБА_2 вимога не була виконана, а порушення зобов`язань за договором позики не усунуті у повній мірі. У березні 2018 року ОСОБА_2 здійснено дві оплати в якості повернення позики: сума в національні валюті України - гривні, що на момент оплати становила еквівалент 3 000,00 дол. США, та сума в національні валюті України - гривні, що на момент оплати становила еквівалент 7 000,00 дол. США.

19 березня 2018 року позивач повторно направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Трубінською О. О. за реєстровим № 522.

ОСОБА_2 указану вимогу також не виконав, у зв`язку з чим 07 травня 2018 року позивачем направив ОСОБА_2 третю заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Трубінською О. О. за реєстровим № 829, за якою позивач вимагає повернення всієї суми позики, а також сплати штрафу і пені, передбачених умовами Договору, у строк до 20 травня 2018 року.

Сума основного боргу Позичальника ОСОБА_2 перед Позивачем становить 245 282,03 дол. США (за курсом станом на 17 липня 2019 року - 6 350 351,76 грн).

Пунктом 5.1. Договору (в редакції Договору про внесення змін) передбачено, що за несвоєчасне повернення позики Позичальник сплачує штраф на користь Позикодавця у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний місяць прострочення. За період з 17 липня 2018 року по 17 липня 2019 року розмір штрафу становить 762 042,12 грн.

Згідно з п. 6.6. Договору за несвоєчасне повернення позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. За період з 17 липня 2018 року по 17 липня 2019 року розмір пені становить 2 268 902,40 грн.

Загальна сума заборгованості, яку позивач просить суд стягнути з відповідачів становить 9 381 296,28 грн.

25 лютого 2020 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 762 042,12 грн, пеню в сумі 2 268 902,40 грн, судовий збір в сумі 9 605,00 грн, а всього - 3 040 549,52 грн.

25 січня 2022 року представником позивача подано уточнену позовну заяву зі збільшенням позовних вимог, в якій зазначено, що заборгованість за договором позики станом на 24 січня 2022 року становить 6 943 934,27 грн, за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року розмір штрафу становить 2 916 452,32 грн, а пені - 5 730 915,58 грн, всього заборгованості 15 591 302,17 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 6 943 934,27 грн, штраф у сумі 2 916 452,32 грн та 5 730 915,58 грн пені, судовий збір в сумі 12 405,00 грн.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 07 липня 2016 року у розмірі 12 414,00 дол. США. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі п. 2 вказаного договору, має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу. Загальна сума позики, яка підлягає поверненню за договором позики, становить 317 400,00 дол. США, однак з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснив погашення основного зобов`язання на загальну суму 72 117,97 дол. США, а відтак сума, яка підлягає поверненню, становить 245 282,03 дол. США. Постановами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та 08 січня 2020 року майно відповідача було передано стягувачу - ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості. Тобто, кошти від такої реалізації повинні бути враховані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики 07 липня 2016 року. В матеріалах справи містяться декілька висновків про орієнтовну вартість нерухомого майна замовлених позивачем та відповідачем. Суд, враховуючи різницю у даних щодо вартості майна, відповідно до зазначених висновків вартості нерухомого майна, для справедливого визначення вартості будинку та земельної ділянки вважає за можливе застосувати середню арифметичну вартість нерухомості на основі здійснених оцінок. А саме, вартість житлового будинку «А» 92018 р.п. розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_1 : (181 933,9 дол. США + 264 250,8 дол. США) / 2 = 223 092,35 дол. США. Вартість земельної ділянки загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_2 : (9 240,3 дол. США + 10 310,5 дол. США) / 2 = 9 775,4 дол. США. Отже, внаслідок передачі майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості з відповідача на користь позивача фактично було стягнено 232 868,00 дол. США в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, визначений договором позики строк для повернення грошових коштів закінчився, з врахуванням оцінки середньої ринкової вартості майна відповідача, яке було передано позивачу (стягувачу) - ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики підлягають частковому задоволенню в сумі 12 414, 00 дол. США.

Щодо вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 , то указана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Зокрема, у договорі позики від 07 липня 2016 року, договорі про внесення змін до Договору позики від 02 листопада 2017 року та в заяві про підтвердження отриманих грошових коштів від 07 липня 2016 року не зазначено, на які цілі була отримана позика. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року № 759/3149/16-ц задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який було подано у лютому 2016 року, і в якому, зокрема, встановлено, що шлюбні відносини між сторонами не підтримуються із травня 2015 року, сім`я існує формально. Тобто факти, установлені в наведеному судовому рішенні, мають для суду преюдиційний характер. Щодо надання згоди ОСОБА_3 на підписання договору позики від 07 липня 2016 року, то на момент підписання договору шлюб юридично ще існував, але нотаріус не мав права посвідчувати договір нотаріально без письмової згоди ОСОБА_3 відповідно до частини третьої статті 65 СК України. Разом з цим, позивачем було подано уточнено позовну заяву в січні 2022 року, в прохальній частині якої він не просить суд стягнути солідарно з Відповідача-2 суму позики, тим самим, позивач підтвердив відсутність будь-яких претензій до Відповідача-2.

В заяві від 07 травня 2018 року, направленій відповідачу, крім основної заборгованості за договором позики, зазначено про необхідність сплатити передбачені договорами штраф та пеню, тобто застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі 7576/15898/18).

Договором позики із змінами до нього був встановлений термін виконання зобов`язання до 31 липня 2018 року, проте 09 січня 2018 року, 19 березня 2018 року, та 07 травня 2018 року позивачем були направлені заяви з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики, у яких відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України останній просив дострокового погашення заборгованості, а вчинення виконавчого напису відбулося 24 травня 2018 року, що зумовило зміну строку виконання зобов`язання.

19 червня 2024 року від представника відповідача ? адвоката Тененіки Т. А. до суду надійшла заява про застосування позовної давності стосовно вимог про стягнення пені та штрафу. Договором позики від 07 липня 2016 року збільшення позовної давності щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) не передбачено. Право на стягнення неустойки виникло одночасно з направленням вимог про виконання зобов`язань та дострокового повернення коштів до 24 травня 2018 року, що зумовило зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності. З цим позовом позивач звернувся до суду 19 липня 2019 року.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року за порушення зобов`язань за договором позики не підлягають задоволенню як такі, що пред`явлені за межами встановленого статтею 257 ЦК України спеціального строку давності в один рік.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

10 березня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив рішення судів скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 заборгованість за договором позики, що складає суму в гривні, еквівалентну 245 282,03 дол. США за курсом міжбанківського валютного курсу продажу долара США, визначеного на ресурсі http://minfm.com.ua/currency/mb на день ухвалення судового рішення; судові витрати покласти солідарно на ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на момент подання уточненої позовної заяви сума боргу в гривні становила 6 943 934,27 грн, а станом на момент звернення з касаційною скаргою - 10 103 166,80 грн.

Суд помилково застосували норми статей 1046-1049 ЦК України в частині того, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки умовами Договору передбачено, що позика надавалася та повинна була повертатися в національній грошовій одиниці - гривні із зазначенням еквівалента суми в доларах США. Суди не врахували положення частин першої-другої статті 533 ЦК України, постанову Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19.

Також суди помилково застосували постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, яка не стосується предмету позову та позовних вимог, оскільки гроші у позику надавали у національній валюті України - гривні, також предметом позову є стягнення суми грошових коштів у гривні.

Визначаючи вартість майна - земельних ділянок площею 0,1030 га та площею 0,1 га, які постановами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та 08 січня 2020 року вирішено передати позивачу в рахунок погашення заборгованості, суди не взяли до уваги експертну оцінку, зроблену перед його передачею на електронні торги, всупереч частині дев`ятій статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Судами не досліджено акт про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 29 листопада 2019 року, яким було чітко визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме земельна ділянка кадастровий номер :01:007:0071 - становила 181 930,00 грн, і акт про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 08 січня 2020 року, яким було визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна кадастровий номер :01:040:0097, - становила 3 582 040,00 грн.

Експертні оцінки вартості указаного майна, які здійснювалися в рамках виконавчого провадження, відповідачами не оскаржувались в порядку, передбаченому статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Судами помилково для визначення вартості майна було використано надані відповідачем довідки про надання інформаційно-консультативних послуг з висновком про орієнтовне середню вартість нерухомого майна (а. с. 213, т. 2) та вирішено, що для справедливого визначення вартості будинку та земельних ділянок може бути ефективним застосування середньої арифметичної вартості нерухомості на основі здійснених оцінок. Указана оцінка була зроблена на замовлення представника відповідача 1 та немає ніякої юридичної значущості, оскільки сам експерт зробив застереження про наступне: «неможливість проведення незалежної експертної оцінки зазначеного об`єкту нерухомості обумовлено тим фактом, що не було можливості здійснити візуальний огляд та відсутність правовстановлюючих документів, а це є невід`ємною складовою процесу проведення незалежної експертної оцінки, та ідентифікації оцінюваного майна, яку в даному випадку повного мірою провести неможливо, що суперечить вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні» та НСО1, НСО2, а також відчуження майна третім особам».

Такі документи не могли бути покладені в основу судового рішення.

Внаслідок таких некоректних розрахунків суди прийшли до помилкового висновку, що внаслідок передачі майна позивачу в рахунок погашення заборгованості з відповідача на його користь було стягнуто 232 868,00 дол. США.

Зараховуючи передачу майна позивачу в рахунок погашення боргу суди мали б виходити із вартості такого майна, визначених в актах про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу. І коректними в такому випадку були б наступні розрахунки: вартість житлового будинку, розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1 га: 3 582 040,00 грн (вартість майна зазначена в Акті) / 24,85 (курс долара США відповідно до п. 5.1. Договору позики) = 144 146,47 дол. США; вартість земельної ділянки загальною площею 0.1030 га: 181 930,00 грн (вартість майна зазначена в Акті) / 24,85 (курс долара США відповідно до п. 5.1. Договору позики) = 7 321,12 дол. США.

При таких розрахунках сума непогашеної заборгованості становить 245 282,03 дол. США - 144 146,47 дол. США - 7 321,12 дол. США = 93 814,44 дол. США, що значно відрізняється від суми стягнення в судових рішеннях.

При цьому в обох судових рішеннях взагалі відсутня інформація про те, за яким курсом долара США і на яку дату суди здійснюють ці розрахунки.

Наведене свідчить про те, що прийняті судами рішення є невмотивованим.

Судами не було визначено правовий статус майна, яке було зараховано в рахунок погашення заборгованості відповідачів. Навпаки, такими рішеннями суди породили новий спір, а саме: потенційно можливий віндикаційний позов відповідачів про витребування вказаного майна. Ризик виникнення подання такого позову цілком обґрунтований, оскільки передача майна відбувалася під час виконання виконавчого напису нотаріуса, який згодом був визнаний таким, що не підлягає виконанню (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у цивільній справі № 756/15896/18).

Судами не надано належної оцінки вимогам про солідарне стягнення заборгованості за Договором позики з ОСОБА_3 . Договір позики був укладений за її згоди, про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 07 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубінською О. О., зареєстрована в реєстрі за № 1279. Посилання на указану заяву міститься в п. 8.3. Договору позики. Підписанням цієї заяви вона засвідчила також те, що указаний договір укладався в інтересах сім`ї, на умовах, які визначені ними спільно, та його укладення відповідає їхньому спільному волевиявленні. А також їй було роз`яснено зміст статей 65, 73 СК України. Договір про внесення змін до Договору позики був укладений також за згодою ОСОБА_3 - на час підписання вже колишньої дружини ОСОБА_2 , про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Приятельчук В. А. за реєстровим № 2375. Посилання надану заяву міститься в п. 3. Договору про внесення змін.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Суди помилково посилаються на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 18 липня 2016 року № 759/3149/16-ц, яким задоволено ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (а. с. 59, т. 1), і що факти, встановлені в наведеному судовому рішенні, мають преюдиційний характер. Судами не було взято до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, у якій було визначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. До того ж ОСОБА_5 у позовній заяві до ОСОБА_2 (а. с. № 57-58, т. 1) зазначає, що на дату подання позову вона не підтримує шлюбних відносин з ОСОБА_2 , але проживає з ним в одній квартирі, що не може достовірно свідчити про повне припинення шлюбних стосунків.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, у якому суд посилається на уточнену позовну заяву, яку було подано у січні 2022 року, в прохальній частині якої позивач не просить суд стягнути заборгованість солідарно з відповідачів, тим самим помилково вирішивши, що позивач підтвердив відсутність будь-яких вимог до ОСОБА_3 . Насправді ж позивачем 08 липня 2024 року було подано заяву з проханням вважати коректним варіант позовних вимог, пред`явлених до обох відповідачів. Крім того, позивач не надавав суду заяв про відмову від позовних вимог до ОСОБА_3 .

У червні 2025 року ОСОБА_2 через представника Тетеніка Т. А. подав до Верховного Суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, оскаржені судові рішення - залишити без змін.

Зазначає, що у поданій касаційній скарзі позивач фактично повторює доводи апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Зміст скарги не містить нових юридичних аргументів чи обставин, які могли б спростувати висновки судів першої та апеляційної інстанцій. Натомість скаржник, виходячи за межі предмету касаційного перегляду, фактично здійснює переоцінку доказів та намагається перекласти тягар доказування на суд касаційної інстанції, що суперечить принципам цивільного процесу.

Окрім цього, всі правові висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не є релевантними до цієї справи, оскільки вони сформульовані в рамках розгляду спорів з іншим предметом позову, за відмінних фактичних обставин та в контексті інших матеріально-правових і процесуальних норм.

Твердження скаржника про некоректність розрахунків судів попередніх інстанцій є безпідставними, оскільки суд першої інстанції діяв у межах наданих доказів, враховуючи наявні обставини справи та принцип об`єктивності, а суд апеляційної інстанції цю оцінку обґрунтовано підтримав. Водночас позивач не сформулював чіткої, послідовної та належним чином обґрунтованої позиції щодо розміру заборгованості, що свідчить про маніпулятивний характер його доводів, які не можуть бути враховані як підстава для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Доводи скаржника про те, що рішення судів попередніх інстанцій нібито породили новий «потенційний спір» щодо правового статусу майна, переданого в рахунок погашення заборгованості, є надуманими та безпідставними, оскільки не підтверджені жодними доказами, є гіпотетичними припущеннями стороною позивача і не можуть впливати на законність і обґрунтованість судового рішення. Саме скаржник не врахував вартість набутого майна при визначенні розміру залишку заборгованості; категорично заперечував можливість її врахування при розгляді цієї справи; двічі змінював правову позицію, спершу визнавши припинення зобов`язання (шляхом часткового зменшення позовних вимог), а згодом - намагаючись повторно стягнути той самий борг.

Суди не плутали правову природу виконавчого напису з заходами забезпечення виконання зобов`язань, а лише правильно врахували факт його вчинення та виконання як доказ того, що частина боргу була погашена.

ОСОБА_2 заявив, що зазначені кошти не використовувалися на потреби сім`ї, а скаржник не спромігся це спростувати. Більше того, на момент укладення договору позики шлюбні стосунки між відповідачем та співвідповідачем фактично припинилися, про що було ухвалено судове рішення про розірвання шлюбу. Крім того, скаржник не має правових компетенцій коментувати чи оспорювати судове рішення про розірвання шлюбу між відповідачами, оскільки представник позивача не була стороною цього процесу. Таким чином, відсутність доказів використання коштів в інтересах сім`ї та встановлений факт припинення сімейних відносин виключають правові підстави для покладання солідарного зобов`язання на колишню дружину відповідача.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року у справі № 755/9348/15-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19, від 19 травня 2021 року у справі № 756/15896/18, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 753/4339/17, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, від 13 березня 2024 року у справі №537/541/23, від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц, від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц, від 18 липня 2016 року у справі

№ 759/3149/16-ц, від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц, від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18, від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про солідарне стягнення з відповідачів основного боргу за договором позики. Тому в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 07 липня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 317 400,00 дол. США зі строком повернення до 08 жовтня 2029 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Трубінською О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 1280.

Згідно з п. 5.1 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в національній валюті України - гривні, що на день повернення позики буде становити еквівалент 317 400,00 дол. США за міжбанківським валютним курсом продажу долара США, визначеним на ресурсі http://minfin.com.ua/currency/mb, але не менше ніж 24,85 грн за 1 дол. США до 08 жовтня 2029 року. Договором позики сторони також погодили розмір та періодичність повернення позики за визначеним графіком.

В пункті 6.5 договору позики сторони узгодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (в тому числі в разі порушення строків повернення позики, несплати чергового платежу за договором) позикодавець має право звернутися до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на грошові кошти незалежно від того, яка сума позики вже повернута.

02 листопада 2017 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики від 07 липня 2016 року, за умовами якого дійшли згоди викласти пункт 5.1 договору позики в новій редакції. Цим договором сторони змінили строк повернення позики до 31 липня 2018 року та погодили новий графік, який передбачає розмір та періодичність повернення позики. Крім того, договором про внесення змін до договору позики сторони визначили, що за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує штраф на користь позикодавця в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожний місяць прострочення. Договір про внесення змін до договору позики засвідчено приватним нотаріусом Трубінською О. О. та зареєстрований в реєстрі за № 31.

07 травня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 245 282,03 дол. США, сплати штрафу у розмірі 106 800,80 грн та сплати пені у розмірі 308 752,41 грн, зі строком до 20 травня 2018 року.

24 травня 2018 року приватним нотаріусом Трубінською О. О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 953, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 запропоновано стягнути невиплачені в строк на підставі Договору позики грошові кошти у розмірі 6 460 728,67 грн, 1% штрафу у національній валюті - гривні, що становить 106 800,80 грн, пеню, що становить 308 752,41 грн, та грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн - витрати за вчинення виконавчого напису.

У червні 2018 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телейчук Т. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим написом 953 від 24 травня 2018 року щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 6 884 281,88 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження 08 жовтня 2018 року до Київської філії ФП «СЕТАМ» виконавчою службою направлено документи для проведення реалізації арештованого майна.

Відповідно до інформації, зазначеної на веб-сайті https://setam.net.ua/, були визначені дати проведення електронних торгів арештованого майна, належного ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2: 1) 11 грудня 2018 року - земельна ділянка 0.1030 га., К/Н :01:007:0071, розташованої в АДРЕСА_1 , за початковою ціною 259 900,00 грн - № лоту 312453; 2) 07 грудня 2018 року - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, площею 298.1 кв. м та земельна ділянка площею 0.1 га, К/Н :01:040:0097, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою ціною 5 117 200,00 грн - № лоту 313887. Торги за вказаними об`єктами не відбулися.

Постановами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та від 08 січня 2020 року зазначене майно було передано стягувачу - ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості.

29 липня 2021 року позивач відчужив будинок та земельну ділянку третім особам.

Згідно із звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки: земельна ділянка загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_2 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, експертна грошова оцінка об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 259 900,00 грн.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, вартість об`єкту оцінки станом на 18 вересня 2018 року становить 3 964 100,00 грн.

Звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки (присадибна ділянка) площею 0.1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_1 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, експертна грошова оцінка об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 1 153 100,00 грн.

Згідно з висновком про орієнтовну середню вартість нерухомого майна, земельна ділянка загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкт оціночної діяльності: ТОВ «КА «Святозар та партнери», замовник: адвокат Тененіка Т. А., орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 290 000,00 грн.

Відповідно до висновку про орієнтовну середню вартість нерухомого майна ? житлового будинку «А» 2018 р.п. загальною площею 298.1 кв. м, житловою площею 149.4 кв. м розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкт оціночної діяльності: ТОВ «КА «Святозар та партнери», замовник: адвокат Тененіка Т. А., орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 29 жовтня 2019 року становить 6 624 000,00 грн. Орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 29 липня 2021 року становить 7 098 500,00 грн.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша, друга статті 533 ЦК України).

У частині дев`ятій статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)передбачено, що майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

У статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження

№ 61-8829сво21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: «традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом».

За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2019 року в справі № 755/9348/15-ц).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зробив такі висновки:

«вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункти 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22, від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21).

У справі, що переглядається:

судпершої інстанції встановив, що за договором позики від 07 липня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 317 400,00 дол. США; згідно з п. 5.1 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в національній валюті України - гривні, що на день повернення позики буде становити еквівалент 317 400,00 дол. США за міжбанківським валютним курсом продажу долара США, визначеним на ресурсі http://minfin.com.ua/currency/mb, але не менше ніж 24,85 грн за 1 дол. США; 02 листопада 2017 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики від 07 липня 2016 року, за умовами якого в тому числі дійшли згоди викласти пункт 5.1 договору позики в новій редакції; відповідач здійснив погашення основного зобов`язання на загальну суму 72 117,97 дол. США; 07 травня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 245 282,03 дол. США, сплати штрафу у розмірі 106 800,80 грн та сплати пені у розмірі 308 752,41 грн зі строком до 20 травня 2018 року; у червні 2018 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телейчук Т. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 за виконавчим написом 953 від 24 травня 2018 року щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 6 884 281,88 грн; у визначені дати проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, належного ОСОБА_2 , у виконавчому провадженні № НОМЕР_1: земельна ділянка 0.1030 га, розташована в АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами площею 298.1 кв. м та земельна ділянка площею 0.1 га, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , торги не відбулися; тому постановами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та від 08 січня 2020 року зазначене майно було передано стягувачу - ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості;

суд першої інстанції зазначив, що оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі п. 2. вказаного договору має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу. Разом з тим, суд першої інстанції усупереч такому висновку щодо відповідних умов договору та вимог позивача стягнув суму боргу за позикою у доларах США;

суд першої інстанції не зазначив, яким чином він визначив еквівалент часткового погашення суми боргу за рахунок майна відповідача, яке було передано ОСОБА_1 постановами та актами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та від 08 січня 2020 року, та не з`ясував, чи змінили сторони порядок повернення позики згідно з договором про внесення змін до договору позики від 07 липня 2016 року;

суд першої інстанції не врахував, що в акті про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 29 листопада 2019 року визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме: земельна ділянка площею 0,1030 га, кадастровий номер :01:007:0071, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - становила 181 930,00 грн; в акті про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 08 січня 2020 року визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, площею 298,1 кв. м та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:040:0097, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , становила 3 582 040,00 грн (т. 2, а. с. 149-152). Оцінка майна у виконавчому провадженні боржником не оскаржувалася, як і зазначені акти та постанови державного виконавця;

тому суд помилково не врахував саме ціну передачі вказаного майна у власність позивача в рахунок погашення заборгованості і зробив помилковий висновок, що внаслідок такої передачі з відповідача на користь позивача фактично стягнено 232 868,00 дол. США, яку визначив як середню арифметичну вартість нерухомості на основі наданих сторонами оцінок вартості нерухомого майна;

з цих підстав касаційний суд відхиляє і доводи касаційної скарги, що зазначені акти та постанови державних виконавців не підлягають врахуванню при визначенні суми боргу за позикою у зв`язку з тим, що Верховний Суд постановою від 19 травня 2021 року у справі № 756/15896/18 визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 953, вчинений 24 травня 2018 poку. Це рішення само по собі не впливає на презумпцію правомірності вказаних правочинів щодо передачі майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості, вчинених у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження»;

відмовляючи у задоволенні вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 , суд першої інстанції вважав, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження того, що кошти були витрачені ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, у договорі позики не зазначено, на які цілі була отримана позика, та послався на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року № 759/3149/16-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 до ОСОБА_8 як таке, що має преюдиційне значення для вирішення спору в цій справі. Тому відхилив доводи позивача щодо надання згоди ОСОБА_3 на підписання договору позики від 07 липня 2016 року, вважаючи, що нотаріус не мав права посвідчувати договір нотаріально без письмової згоди ОСОБА_3 відповідно до частини третьої статті 65 СК України, оскільки на момент підписання договору шлюб юридично ще існував;

суд першої інстанції не звернув уваги, що вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття як іншим подружжям, який є стороною договору, так і іншою стороною договору. Згода іншого з подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у спільну сумісну власність. Надання такої згоди на укладення договору позики одним із подружжя є належним підтвердженням його укладення в інтересах сім`ї та одержання позики у спільну сумісну власність, якщо в самій згоді (заяві), вчиненій іншим з подружжя при укладенні договору, не заявлено протилежне. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на укладення договору позики і така згода зафіксована безпосередньо у договорі, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття позики у спільну сумісну власність;

в апеляційній скарзі позивач наводив відповідні доводи, проте апеляційний суд погодився з усіма висновками суду першої інстанції, але жодної оцінки доводам апеляційної скарги позивача не надав, наведені порушення, допущені судом першої інстанції, не виправив, не перевірив надані сторонами розрахунки боргу за позикою, з урахуванням спеціального порядку виконання зобов`язання, встановленому сторонами у договорі позики зі змінами до нього, та ціни передачі майна позивачу постановами і актами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та 08 січня 2020 року;

касаційний суд також звертає увагу, що суд першої інстанції зазначив у рішенні, що він розглядає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який задовольнив частково, в прохальній частині уточненої позовної заяви, яку позивач подав в січні 2022 року, він не просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 суму позики, тим самим підтвердив відсутність будь-яких претензій до неї. Разом з тим, суди розглянули справу по суті за вимогами ОСОБА_1 як таких, що пред`явлені до обох відповідачів, а ОСОБА_6 (її представник) брали участь у розгляді справи в суді першої інстанції, у тому числі після подання уточненої позовної заяви від 25 січня 2022 року;

апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не перевірив, чи слід вважати вказану уточнену позовну заяву від 25 січня 2022 року відмовою позивача від позовних вимог до ОСОБА_6 , чи відкликав (змінив, відмовився) позивач таку заяву та чи були у суду підстави розглядати справу по суті за вимогами ОСОБА_1 як таких, що пред`явлені до обох відповідачів;

разом з тим, є необґрунтованим врахування судами як підставу відмови у позові до ОСОБА_6 ,що в прохальній частині уточненої позовної заяви від 25 січня 2022 року позивач не просив стягнути солідарно з ОСОБА_6 суму позики, при вирішенні цих вимог по суті.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За таких обставинпостанову суду апеляційної інстанції в оскарженій частині слід скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 основного боргу за договором позики скасувати.

Справу № 759/13185/19 в зазначеній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко