Провадження № 22-ц/801/150/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 рокуСправа № 127/10593/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),

суддів: Сала Т. Б., Міхасішина І.В.

за участю секретаря судового засідання Козюми Д.О.,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Харківська обласна прокуратура,

третя особа: прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Яна Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Яна Василівна про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року, ухвалене за головування судді Медяної Ю.В., дата складення повного тексту рішення 03 листопада 2025 року,

встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до держави України в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Яна Василівна, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 січня 2019 року Харківською обласною прокуратурою було відкрито кримінальне провадження № 0000003 за ч.1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч.1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч.2 ст. 382 КК України щодо слідчого ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 зазначає, що він є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, оскільки досудове розслідування не проведене, слідчими не були усунуті недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів при скасуванні постанов, слідчими приймались немотивовані та незаконні постанови про закриття кримінального провадження.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у зазначеному кримінальному провадженні здійснювала прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Я.В., яка, на думку позивача, вступивши в злочинну змову із слідчими, спільно вчинила дії щодо приховування посадових злочинів. Протягом тривалого часу відбувалась лише імітація розслідування та нагляд у кримінальному провадженні.

В результаті таких незаконних дій прокурора і у зв`язку з відсутністю контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням з бору прокурора процес досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично припинено.

Надмірна тривалість кримінального провадження і незаконні дії та бездіяльність прокурора заподіяли йому, як потерпілому, моральну шкоду.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено частко та вирішено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 028 грн 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, у решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено факти тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб Харківської обласної прокуратури, щодо надмірної тривалості досудового розслідування кримінального провадження №0000003, в якому позивач є потерпілим, зокрема прокурора Старченко Я.В., яка є процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні, яка у тому числі, полягає у тому, що неодноразово виносилися постанови про закриття цього кримінального провадження, які були скасовані судом, з підстав не проведення необхідних слідчих дій. Таким чином, з 02.01.2019 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000003 здійснюється неефективно та поверхнево, внаслідок чого позивач змушений захищати свої права в суді.

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що слід відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3028 грн., що є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання останнього, яких він зазнав у зв`язку з бездіяльністю відповідача надмірною тривалістю кримінального провадження №0000003, внаслідок чого було порушено його нормальні життєві зв`язки особи похилого віку з інвалідністю, що зумовлено тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю написання звернень, заяв, клопотань, скарг, частого відвідування органів досудового розслідування, суду.

Таким чином, позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування кримінального провадження на підставі його заяви, що відповідає положенням ч. 6 ст. 1176, ст. 1174 ЦК України, незалежно від вини.

Складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що чинним КПК України не передбачено надання вказівок судом органу досудового розслідування, тому посилання суду першої інстанції про невиконання слідчими вказівок, зазначених в ухвалах судів, якими скасовувались процесуальні рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні потерпілим та про закриття кримінального провадження №0000003, є безпідставними.

Крім того, прокуратура у апеляційній скарзі посилається на помилковість висновків суду першої інстанції про наявність причинно наслідкового зв`язку між тривалістю досудового розслідування та спричиненні моральної шкоди ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з огляду на таке.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 02.01.2019 відкрито кримінальне провадження №0000003 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. (а.с.41)

15.02.2019 ОСОБА_1 одержав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по кримінальному провадженню №0000003 від 02.01.2019. (а.с.11-12)

ОСОБА_1 з 2019 року неодноразово звертався до ТУ ДБР в м. Полтава та Харківської обласної прокуратури з клопотаннями, заявами та скаргами. (а.с.34-3, 40, 45,47-49, 53-54, 57-58)

В задоволенні клопотань ОСОБА_1 неодноразово було відмовлено (а.с.30-34) а кримінальне провадження закрито. (а.с.26-29)

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 19.07.2019 у справі №554/6403/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Маслова Д.Б від 26 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000003 від 02 січня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Скасовано постанову слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Маслова Д.Б. від 26 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000003 від 02 січня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Судом встановлено, що перевірка проведена не повно, так, при здійсненні перевірки слідчим всупереч ст. ст.91,92 КПК України не проведено всіх необхідних слідчих дій спрямованих на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження; не проведено одночасного допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; не зібрано характеризуючи матеріали на ОСОБА_2 не вивчено матеріали кримінального провадження №0000979; не вивчено матеріали кримінального провадження №0000834. (а.с.13-14)

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 03.09.2019 у справі №554/6403/19 скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. від 26 липня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання задоволено частково. Скасовано постанову від 26 липня 2019 року слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. про відмову у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000003 від 02 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Зобов`язати слідчого Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. призначити судово-психологічну експертизу в порядку ст.220 КПК України у кримінальному провадженні №0000003 від 02.01.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Судом було встановлено наявність протиправної бездіяльність слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. яка полягає у відмові проведення судово-психологічної експертизи. (а.с.15-16)

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 08.11.2019 у справі №554/6403/19 скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. від 13 вересня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання задоволено частково. Скасовано постанову від 13 вересня 2019 року слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. про відмову у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №0000003 від 02 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Зобов`язати слідчого Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві ОСОБА_3 звернутися до суду з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000003 від 02 січня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України. Судом було встановлено наявність протиправної бездіяльність слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. яка полягає у відмові проведення судово-психологічної експертизи. (а.с.17-18)

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 04.03.2020 у справі №554/6403/19 задоволено скаргу ОСОБА_1 . Зобов`язано слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Харченко Я.Є. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 08.01.2020 року поданого в рамках кримінального провадження № 0000003. (а.с.19)

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 02.09.2021 у справі №645/5684/21 задоволено скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову слідчого ТУ ДБР у м.Полтаві від 20.07.2020 про закриття кримінального провадження №0000003 від 02.01.2019. (а.с.20)

Постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, підполковника ДБР ОСОБА_4 від 08.09.2022 кримінальне провадження №0000003 від 02 січня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст.367, ч.1 ст. 366, ч.2 ст.382 КК України закрито у зв`язку з відсутністю складу злочинів. (а.с.99-100)

Ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 15.09.2025 у справі №643/8536/25 задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу(з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого умісті Полтаві Либаня А.М. від 08.09.2022 про закриття кримінального провадження №0000003 від 02.01.2019за ч.1 ст.364, ч.1 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382 КК України. (а.с.122)

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що надмірна тривалість кримінального провадження № 0000003 від 02.01.2019 призвела до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, написання звернень, клопотань, заяв, скарг, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування кримінального провадження на підставі його заяви, що відповідає положенням ч. 6 ст. 1176, ст. 1174 ЦК України, незалежно від вини.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18, від 27 березня 2023 року, справа № 757/221/21-ц, провадження № 61-10631св22.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізувала у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

Зокрема, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини неодноразова вказував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди надмірною тривалістю кримінального провадження № 0000003 від 02.01.2019 і відсутністю належного нагляду за додержанням законності з боку прокурора Старченко Я.В.

Проте такі обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження Ісмайловим В.Ш. бездіяльності слідчого ТУ ДБР, а також винесених ним постанов, є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18, від 30 березня 2022 року, справа № 638/1923/20, провадження № 61-13701св21, від 29 березня 2023 року, справа № 638/13345/18, провадження № 61-10873св21, від 17 квітня 2023 року, справа № 751/3968/22, провадження № 61-3209св23.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Цей висновок узгоджується з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Відповідний правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 638/13345/18.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, а сам факт скасування слідчим суддею процесуальних рішень слідчого у кримінальному провадженні №0000003 не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції посилався на те, що кримінальне провадження № 0000003 неодноразово безпідставно закривалось і було неефективним, що підтверджено постановами слідчих суддів та свідчить про незаконні дії і бездіяльність посадових осіб, які здійснювали вказане кримінальне провадження і відсутність нагляду прокурора за додержанням законів під час досудового розслідування, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, однак оцінки їм не дав та не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів визнання протиправними дій чи бездіяльності цього прокурора щодо нагляду за додержанням законності з його боку у вищезазначеному кримінальному провадженні.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що в ході судового розгляду апеляційним судом встановлено, що прокурор Старченко Я.В., яку позивачем визначено як третю особу у цій справі та бездіяльність якої за його позицією призвела до заподіяння йому як потерпілому моральної шкоди, взагалі не здійснювала процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000003, а лише після його реєстрації в ЄРДР 02.01.2019, в цей же день визначила підслідність за ТУ ДБР з направленням матеріалів кримінального провадження для організації досудового розслідування.

Зазначені відомості підтверджуються наявною у матеріалах справи копією витягу з ЄРДР у провадженні №0000003 (а.с. 198-199), копією постанови про закриття провадження від 08.09.2022 (а.с. 194-196), роздруківкою з ЄРДР щодо руху кримінального провадження № 0000003 із зазначенням процесуальних керівників у провадженні (а.с.196-197).

Також, апеляційний суд зазначає, що відповідно до наданих представником Харківської обласної прокуратури письмових пояснень, прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Я.В. здійснювала процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000834, що унеможливлює її процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000003.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, наслідком чого є задоволення апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплатити судового збору, тому Харківській обласній прокуратурі належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа прокурор Харківської обласної прокуратури Старченко Яна Василівна про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Харківській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді: Т. Б. Сало

І.В. Міхасішин