Єдиний унікальний номер судової справи 484/2885/25
Номер провадження 22-ц/812/62/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

09 березня 2026 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 22 вересня 2025 року під головуванням судді Шикері І.А. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Первомайської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Друга первомайська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Акціонерне товариство «Ощадбанк», про припинення арешту нерухомого майна,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Первомайської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Друга первомайська державна нотаріальна контора Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Акціонерне товариство «Ощадбанк», про припинення арешту нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є власником 1/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Маючи намір розпорядитись належним йому нерухомим майном, позивач дізнався від нотаріуса про наявність обтяження у вигляді заборони відчуження вказаного будинку.

Так, відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у реєстрі наявна наступна інформація: «Реєстраційний номер обтяження: 3419914. Зареєстровано: 05.07.2006 15:49:04 за №3419914 реєстратором: Друга первомайська державна нотаріальна контора, 55213, Миколаївська область, Первомайський район, місто Первомайськ, вулиця Грушевського, №1, (05161)7-54-76; . Підстава обтяження: повідомлення, б/н, 30.11.1990, Первомайський Ощадбанк. Об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, стан: добудоване, статус: жиле, адреса: АДРЕСА_1 . Власник: ОСОБА_2 , Причина відсутності коду: архівний запис Додаткові дані: Архівний номер: 1885028NIKOLAEV9, Архівна дата: 26.11.1999, Дата виникнення: 30.11.1990, №реєстра: 52981-65, внутр. №Е101413В2CF0432A7E5A, коментар: 114/16 1-а Первом.нк».

Як вбачається з інформації, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_2 (реєстраційний номер обтяження 3419914). Тобто, з цього вбачається, що позивач до даних обтяжень, у вигляді заборони жодного відношення не має.

Наявність обтяження щодо нерухомого майна, що належить позивачу, порушує право власності, а тому накладена заборона відчуження нерухомого майна позивача підлягає скасуванню.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив:

припинити арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 3419914, зареєстрований 05 липня 2006 року, Другою первомайською державною нотаріальною конторою, який міститься у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є архівною складовою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладений на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі Повідомлення б/н від 30 листопада 1990 року ОСОБА_3 , додаткові дані: 1885028NIKOLAEV9, Архівна дата: 26.11.1999, Дата виникнення: 30 листопада 1990 року, №реєстра: 52981-65, внутр. №Е101413В2CF0432A7E5A, коментар: 114/16 1-а Первом.нк.

13 червня 2025 року АТ «Державний ощадний банк України» надало до міськрайонного суду письмові пояснення, в яких звертало увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що саме АТ «Державний ощадний банк України» є зобов`язаною особою щодо зняття оскаржуваного обтяження і особою, що порушила права позивача, в тому числі право приватної власності. Вважало, що належним відповідачем у справі є державний реєстратор, який наділений відповідними повноваженнями на вчинення дії щодо зняття заборони відчуження об`єкта нерухомого майна.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що приймаючи до уваги, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про звільнення належного йому майна з-під обтяження до Первомайської міської ради, однак спірний арешт накладався не відповідачем, не в інтересах відповідача і не на майно відповідача (як боржника), позивач мотивує свої вимоги зокрема і тим, що він не має жодного відношення до ОСОБА_2 , яку у відповідному державному реєстрі зазначено як особу, на майно якої накладався арешт, однак фактично його накладено на майно позивача, і вказана особа позивачем не визначена як відповідач по справі, як і АТ «Державний ощадний банк України», який значиться у відомостях державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна як особа, за ініціативою якої (в інтересах якої) і було накладено спірний арешт, суд приходить до висновку про пред`явлення позивачем позовних вимог до неналежного відповідача, що є беззастережною підставою для відмови у задоволенні позову. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також враховував той факт, що стороною позивача не з`ясовувалось на підставі чого чи в межах якої справи, на виконання якого зобов`язання накладалось спірне обтяження. Суд же не має права самостійно збирати докази (ст.13 ч.2 ЦПК України).

Крім того, з матеріалів позову вбачається та підтверджується доказами, які додано до позову, що позивач є не єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а є лише власником 1/5 його частки, в той же час до справи не залучено інших співвласників будинку.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Ємроленко А.В., подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення міськрайонного суду не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, та при вирішенні справи по суті суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, просив рішення суду скасувати, та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у зв`язку з тим, що в процесі підготування позовної заяви не вдалося з`ясувати відносно кого було накладено обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, позивачем було зазначено відповідачем саме Первомайську міську раду Миколаївської області, по аналогії права, а саме: територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування може бути відповідачем у даній справі, оскільки реальний відповідач є невідомим.

При цьому, залучити до справи інших співвласників не вбачається можливим, у зв`язку з відсутністю взагалі інформації хто є цими співвласниками.

Також зазначено, що звільнення майна з під-арешту не впливає на обов`язки співвласників будинку, оскільки арешт є тимчасовим обмеженням права власності, а не скасуванням самого права, і після зняття арешту, за наявності підстав для цього, майно повертається у володіння власника.

Звернуто увагу на те, що позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право не має змоги, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту, накладеного на майно, порушується право власності позивача на нерухоме майно, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони та треті особи не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін та представників третіх осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення таким вимогам відповідає.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Вимоги ст.ст.316,317,319 ЦК України передбачають, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами 1,2 статті 321 та статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з арештом нерухомого майна, що унеможливлює останнього вільно володіти, користуватись та розпоряджуватись таким майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обтяження це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину (ч.1 ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень).

Відповідно до ст.73 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на час реєстрації заборони), одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про видачу громадянину позики (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири) нотаріус накладає заборону їх відчуження.

Згідно із ст.74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Цихонею В.А. 10 серпня 2004 року, зареєстрованого за №4770, є власником 1/5 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.13,14,16,17).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у відповідному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявний архівний запис про обтяження, реєстраційний номер обтяження: 3419914. Зареєстровано: 05.07.2006 15:49:04 за №3419914 реєстратором: Друга первомайська державна нотаріальна контора, 55213, Миколаївська область, Первомайський район, місто Первомайськ, вулиця Грушевського, №1, (05161)7-54-76; . Підстава обтяження: повідомлення, б/н, 30.11.1990, Первомайський Ощадбанк. Об`єкт обтяження: будинок, адреса: АДРЕСА_1 . Власник: ОСОБА_2 . Причина відсутності коду: архівний запис. Додаткові дані: Архівний номер: 1885028NIKOLAEV9, Архівна дата: 26.11.1999, Дата виникнення: 30.11.1990, №реєстра: 52981-65, внутр. №Е101413В2CF0432A7E5A, коментар: 114/161-а Первом.нк» (а.с.17).

Представником позивача з метою з`ясування підстав виникнення зазначеної заборони направлялись адвокатські запити в інтересах позивача ОСОБА_1 до Другої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, Державного нотаріального архіву Миколаївської області, Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», але інформації щодо підстав державної реєстрації обтяжень фактично не було повідомлено з посиланням на нотаріальну і банківську таємницю.

На виконання вимог ухвали Миколаївського апеляційного суду від 09 лютого 2026 року, листом Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 24 лютого 2026 року, повідомлено про неможливість надання копії документів на підставі яких було накладено заборону щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 05 липня 2006 року №3419914 реєстратором Другої первомайської державна нотаріальна контора Миколаївської області, підстава обтяження: повідомлення б/н 30.11.1990, Первомайський Ощадбанк. Особа, майно/право якої обтяжується: ОСОБА_2 . Додаткові дані: Архівний номер: 1885028NIKOLAEV9, Архівна дата: 26.11.1999, Дата виникнення: 30.11.1990, №реєстра: 52981-65, внутр. №Е101413В2CF0432A7E5A, коментар: 114/16 1-а Первом.нк», оскільки відповідно до номенклатури справ Першої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області та Другої первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області за 1990 рік, строк зберігання документів, на підставі яких було накладено заборону, а саме - листування з питань вчинення нотаріальних дій, становив 3 роки. Відповідно, такі документи на зберігання в Державний нотаріальний архів Миколаївської області не передавались.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19 (провадження №61-11625сво22)).

Згідно з ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся до суду із позовом до відповідача.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18 (провадження №14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17.

У постанові від 01 жовтня 2025 року у справі №521/3319/20 Верховний Суд зазначив, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16 (провадження №14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».

Предметом спору в даній справі є припинення арешту житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги до Первомайської міської ради, яка не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно (протилежного судом не встановлено).

При цьому ні особа, в інтересах якої накладено заборону, ні особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис про обтяження, як відповідачі у справі не залучені. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляв.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2 ст.51 ЦПК України).

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову через його пред`явлення до неналежного відповідача.

За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі №602/1455/20).

Зазначене відповідає позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2025 року у справі №752/5279/20.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується колегія суддів.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00, §23).

Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням позивача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Єрмоленко А.В., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення

складено 16 березня 2026 року