КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1324/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Царьова Михайла Валерійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Березанського міського суду Київської області у складі судді Лялика Р. М.

від 05 червня 2025 року

у цивільній справі № 356/323/25 Березанського міського суду Київської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву обґрунтувало тим, що 24.02.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Після заповнення відповідачем відповідної електронної заявки на отримання споживчого кредиту на сайті первісного кредитора в мережі Інтернет ТОВ «ФК «Інвеструм» 24.02.2023 направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023.

24.02.2023 позичальник після ознайомлення з пропозицією укласти електронний договір у формі договору про надання фінансового кредиту, який містить усі істотні умови і маючи технічну можливість відмовитись від підписання договору, натиснув кнопку «З умовами договору (оферти) згоден». Зі своєї сторони ТОВ «ФК «Інвеструм» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор W1054 на номер телефону НОМЕР_1 , котрий в свою чергу боржником було введено/відправлено первісному кредитору у відповідному розділі сайту, чим прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладання договору про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023, на умовах визначених цією офертою.

Зазначав, що відповідно до розділу І договору про надання фінансового кредиту ТОВ «ФК «Інвеструм» зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в гривні в сумі 14 500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається строком на 25 днів, базова процентна ставка становить 2,5 % на день.

ТОВ «ФК «Інвеструм» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_2 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. Проте, відповідачка виконувала взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, або ж не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.

Також вказував, що 03.07.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар Файненс Груп» було укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором первісний кредитор передав новому кредитору, а новий кредитор прийняв права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу № 3072023 від 03.07.2023, в тому числі, була відступлена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 38395-02/2023.

Також 29.11.2023 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-79/23, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги від ТОВ «Стар Файненс Груп» за кредитними договорами.

Станом на дату складання позовної заяви заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023 від 24.02.2023 становить 56 550,00 грн, з яких: 14 500, 00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 42 050,00 грн - заборгованість по відсотках.

Відтак, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 56 550,00 грн та судові витрати в розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 05 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 38395-02/2023 від 24.02.2023 в розмірі 56 550 (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» судові витрати в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

В апеляційній скарзі адвокат Царьов Михайло Валерійович, в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження факту реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора. Звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні підтвердження генерації та надсилання на адресу відповідача одноразового ідентифікатора для підписання кредитного договору. Підкреслює, що відсутність доказів акцепту оферти свідчить про недотримання письмової форми правочину, передбаченої законом для електронної комерції. Стверджує, що наявність лише тексту договору без підтвердження процедури його укладення згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» не є доказом виникнення зобов`язань. Крім того, апелянт зауважує на відсутності первинних бухгалтерських документів, які б фіксували фактичне перерахування коштів на рахунок позичальника. Наголошує, що надана суду довідка платіжного сервісу не містить повних реквізитів картки та ідентифікаційних даних отримувача, а тому не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Апелянт посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 щодо оцінки односторонніх документів кредитора. Окремо звертає увагу на неправомірність нарахування відсотків поза межами 25-денного строку кредитування, що суперечить висновкам Верховного Суду. Зазначає, що строк дії договору сплинув у березні 2023 року, проте нарахування здійснювалися до червня 2023 року. Скаржник вказує на необхідність застосування принципу «contra proferentem» через неясність умов договору, розробленого професійним учасником ринку. Апелянт також заперечує законність відступлення права вимоги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази повної оплати за договорами факторингу. Підкреслює, що надані витяги з реєстрів боржників сформовані позивачем одноособово і не містять підписів обох сторін правочину. Вважає, що за відсутності доказів реальності переходу права вимоги позов не підлягає задоволенню.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 05 червня 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження на електрону пошту та до електронного кабінету позивача та представника відповідача (а.с. 109-112).

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24.02.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023, відповідно до п. 1.1 якого товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 14 500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором (а. с. 9-11).

В матеріалах справи міститься також копія Правил надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ФК «Інвеструм» (а.с. 13-17).

Згідно з довідкою сервісу онлайн платежів «iPay.ua» було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 24.02.2023 10:45:07 на суму 14 500,00 грн картка № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі «iPay.ua» - 205426752, призначення платежу: зачислення 14 500 грн на карту № НОМЕР_2 (а.с. 24).

03.07.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «Стар Файненс Груп» було укладено договір факторингу № 3072023, відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором первісний кредитор передав новому кредитору, а новий кредитор прийняв права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли у клієнта за кредитними договорами, укладеними між боржниками та клієнтом (а.с. 25-26).

Згідно із витягом реєстру боржників до договору факторингу № 3072023 від 03.07.2023 ТОВ «Стар Файненс Груп» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 (а.с. 29).

29.11.2023 між ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «Свеа Фінанс» було укладено договір факторингу № 01.02-79/23, відповідно до умов якого ТОВ «Стар Файненс Груп» передає (відступає) новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги від ТОВ «Стар Файненс Груп» за кредитними договорами (а.с. 30-36).

Згідно із витягом з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-79/23 від 29.11.2023 ТОВ «Свеа Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 на суму 56 550, 00 грн (а.с. 43).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 38395-02/2023 від 24.02.2023 заборгованість ОСОБА_1 складає 56 550,00 грн (а.с. 18-23).

Звертаючись із позовом, позивач вважав, що набув право вимоги до відповідача на підставі договорів відступлення, а тому, з огляду на невиконання позичальником умов кредитного договору щодо повернення отриманих коштів, має право на їх примусове стягнення разом із нарахованими відсотками.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір у спрощеному порядку шляхом обміну електронними повідомленнями та використання одноразового ідентифікатора. Встановивши, що позичальник акцептував умови оферти та надав номер платіжної картки, суд дійшов висновку про дотримання письмової форми правочину згідно із нормами Закону України «Про електронну комерцію». Суд встановив факт отримання відповідачем кредитних коштів на підставі довідки платіжного сервісу, яка підтверджує успішну транзакцію на суму 14 500 гривень, визнав доведеним ланцюг переходів права вимоги до позивача через укладені договори факторингу та відповідні витяги з реєстрів боржників, та дійшов висновку про наявність простроченої заборгованості за тілом кредиту та відсотками, та доведеності заявленої суми боргу 56 550,00 грн. Суд відхилив доводи про відсутність зобов`язань, посилаючись на те, що відповідач не оскаржував правомірність договору в установленому законом порядку.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задовлення позову у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.

Судом встановлено факт укладення 24.02.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 договору про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023, який підписано в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаного електронним підписом позичальника через одноразовий ідентифікатор W1054, що отриманий на номер телефону НОМЕР_1 , що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.

Договір містить ідентифікаційні дані позичальника ОСОБА_1 , зокрема: РНОКПП НОМЕР_3 , номер паспорта у формі ID картки НОМЕР_4 , адресу проживання: АДРЕСА_1 , номер мобільного телефону НОМЕР_1 та номер карткового рахунку (маска карти) № НОМЕР_2 .

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про ненадання належних доказів укладання електронного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.

Доказів того, що персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від імені відповідачки, останнім суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржував правомірність укладеного договору.

Отже, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 24.02.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ОСОБА_1 договору про надання фінансового кредиту № 38395-02/2023 допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.

Щодо доводів про недоведеність факту видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо надання коштів позивачем надано довідку (звіт) платіжного оператора (сервісу онлайн платежів «iPay.ua») ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 24.02.2023 10:45:07 на суму 14 500,00 грн картка № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі «iPay.ua» - 205426752, призначення платежу: зачислення 14 500 грн на карту № НОМЕР_2 (а.с. 24).

Такий звіт платіжного оператора, що підписаний електронним цифровим підписом, виконано відповідно до вимог Закону України «Про платіжні послуги», а вказані у звіті дані підтверджують факт перерахування коштів відповідачу. Стаття 31 Закону України «Про платіжні послуги» прямо зобов`язує платіжного оператора надавати детальну інформацію про платіжну операцію. Це підтверджує право кредитора (як платника) та позичальника (як отримувача) вимагати таку інформацію. Пункти 4 та 5 частини 4 та 5 вказаної статті відповідно чітко визначають, яка інформація має бути надана після виконання операції. Це включає: відомості для ідентифікації операції; інформацію про отримувача (номер картки/рахунку позичальника), суму платіжної операції, дату і час зарахування коштів на рахунок отримувача.

Пунктом 10 Постанови Правління НБУ № 113 від 03.11.2021 «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику...» імперативно передбачено, що договори повинні містити номер електронного платіжного засобу споживача саме у форматі НОМЕР_6 . Аналогічні вимоги щодо заборони копіювання та зберігання повного номера платіжного інструменту містяться у пункті 64 Постанови Правління НБУ № 164 від 29.07.2022.

Отже сукупність даних звіту, а саме ідентичність номера договору, точний час операції, сума 14 500 грн та збіг маскованих цифр картки з реквізитами в договорі, дає суду підстави беззаперечно ідентифікувати платіж та за стандартом більшої переконливості вважати факт отримання коштів відповідачем доведеним (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до положень ст .ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. Надавши докази успішної транзакції на картку, вказану відповідачем, позивач виконав свій обов`язок. Водночас, відповідач, будучи власником рахунку, мав безперешкодний доступ до банківської виписки, проте не надав її суду на спростування факту зарахування коштів, що розцінюється судом як відсутність доказів на підтвердження його заперечень.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо неправильного нарахування відсотків поза межами строку кредитування. Судом першої інстанції встановлено, що кредит надавався строком на 25 днів, отже, датою повернення коштів є 20.03.2023. Проте в порушення вимог умов договору та загальних принципів кредитування, кредитор нараховував відсотки за ставкою 2,5 % на день протягом 116 днів, тобто до 19.06.2023. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 сформулювала правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (правовий висновок у постанові № 444/9519/12 від 28.03.2018). Після закінчення строку кредитування правовідносини переходять із договірних у деліктні, де нарахування можуть здійснюватися лише на підставі статті 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3% річних), оскільки інше не було чітко визначено умовами даного договору як плата за понадстрокове користування.

Застосовуючи принцип тлумачення умов договору «contra proferentem», колегія суддів зазначає, що у разі неясності чи двозначності умов договору щодо нарахування відсотків після закінчення його строку, тлумачення має здійснюватися на користь споживача як слабшої сторони (правовий висновок у постанові ВС від 14.05.2022 у справі № 944/3046/20). Оскільки кредитор є професійним учасником ринку, він ніс ризик нечіткого формулювання умов щодо тривалості нарахування відсотків за базовою ставкою.

За таких обставин, стягненню підлягають відсотки, нараховані виключно у межах строку кредитування (25 днів).

Оскільки доказів сплати відповідачем платежів на виконання умов договору повністю або ж частково матеріали справи не містять, колегією суддів здійснено розрахунок заборгованості, відповідно до умов кредитування наступним чином:

заборгованість за тілом кредиту становить 14 500,00 гривень,

відсотки за 25 днів користування кредитом (з 24.02.2023 по 20.03.2023) за ставкою 2,5 % на день становлять 9 062,50 гривень (14 500 * 2,5% * 25).

Отже, обґрунтованою є заборгованість у розмірі 14 500,00 грн за тілом кредиту та 9 062,50 грн, що разом складає 23 562,50 гривень.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків понад вказану суму (у розмірі 32 987,50 грн) є помилковим.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності та неправомірності відступлення права вимоги за договорами факторингу, колегія суддів виходить із того, що матеріалами справи підтверджується перехід права вимоги за договором № 38395-02/2023 на підставі відповідних витягів із реєстрів боржників, які містять ідентифікуючі дані відповідача та обсяг зобов`язань. Аргументи апелянта про відсутність доказів оплати за договорами факторингу між кредиторами не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки до нового кредитора переходять права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу, а факт оплати за договором факторингу є питанням взаємовідносин сторін цього договору і не впливає на дійсність заміни кредитора у зобов`язанні перед боржником. Крім того, правочин є правомірним, доки його недійсність не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним, а апелянтом не надано доказів оскарження чи визнання недійсними договорів факторингу, на підставі яких позивач набув право вимоги.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції позов задоволено повністю, а резолютивна частина рішення не містить розмежування основної суми боргу та нарахованих відсотків, що перешкоджає ідентифікації правової природи стягнутих сум, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову у розмірі 14 500,00 грн за тілом кредиту та 9 062,50 грн, що разом складає 23 562,50 гривень.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених вимог.

Ціна позову складала 56 550,00 грн, з яких судом апеляційної інстанції визнано обґрунтованими вимоги у сумі 23 562,50 грн, що становить 41,67 % від початкової суми. Позивачем за подання позову було сплачено 2 422,40 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 009,41 грн (2 422,40 * 41,67 %).

Водночас, апеляційна скарга відповідача задоволена в частині відмови позивачу у стягненні 32 987,50 грн, що становить 58,33 % від обсягу оскарження. Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 3 633,60 грн, тому позивач має відшкодувати відповідачу витрати на сплату судового збору за апеляційний перегляд у розмірі 2 119,48 грн (3 633,60 * 58,33 %).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Царьова Михайла Валерійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 05 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» () заборгованість за кредитним договором № 38395-02/2023 від 24.02.2023 у загальному розмірі 23 562 (двадцять три тисячі п`ятсот шістдесят дві) гривні 50 копійок, яка складається з:

заборгованості за тілом кредиту в сумі 14 500 (чотирнадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок

та заборгованості за відсотками, нарахованими в межах строку кредитування, в сумі 9 062 (дев`ять тисяч шістдесят дві) гривні 50 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» () витрати із сплати судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 1 009 (одна тисяча дев`ять) гривень 41 копійка.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати із сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 119 (дві тисячі сто дев`ятнадцять) гривень 48 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов