ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/7495/24

провадження № 61-5165св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач -- ОСОБА_1 ,

відповідачі: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Верховина», Приватне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року у складі судді П`ятничук І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Верховина» (далі - ОСББ «ЖК Верховина»), Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - ПрАТ «АК «Київводоканал») про визнання правочину недійсним та визнання дій протиправними.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2021 року між ОСББ «ЖК «Верховина» та ПрАТ «АК «Київводоканал» було укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Зазначав, що вказаний договір порушує його право на управління будинком та суперечить вимогам законодавства, а саме, Законів України: «Про житлово-комунальні послуги», «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», оскільки протоколом загальних зборів ОСББ «ЖК Верховина» від 27 червня 2020 року № 2 було вирішено обрати модель організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення - індивідуальний договір, без обслуговування внутрішньо-будинкових мереж.

05 червня 2021 року ним на адресу ПрАТ «АК «Київводоканал» було направлено заява про прийняття умов публічного договору, після чого він здійснював регулярно оплату за обсяг спожитої води, однак листом ПрАТ «АК «Київводоканал» від 09 листопада 2023 року йому було повідомлено про те, що індивідуальний договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення між товариством та власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 не укладався.

Вважав, що своїми діями ПрАТ «АК «Київводоканал» порушує частину четверту статті 633 ЦК України.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 09 березня 2021 року, укладений між ОСББ «ЖК «Верховина» та ПрАТ «АК «Київводоканал», визнати протиправними дії ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо невизнання укладеного з ним публічного індивідуального договору.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого

2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСББ «ЖК Верховина»,

ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» про визнання правочину недійсним

та визнання дій протиправними відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорюваний договір не порушує права та інтереси позивача, а дії ПрАТ «АК «Київводоканал» не є протиправними, оскількирішенням загальних зборів ОСББ «ЖК Верховина» (протокол від 30 травня 2021 року № 4) вирішено до моменту виконання умов щодо можливості заключення індивідуальних договорів на водопостачання та водовідведення підтверджено повноваження на заключення відповідного колективного договору від 09 березня 2021 року № 01530/4-08-Т.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що на час укладення спірного договору між відповідачами не існувало рішень загальних зборів ОСББ, як про його укладення, так і такого, яким би якась особа уповноважувалася укласти цей договір від імені ОСББ.

Суди помилково взяли до уваги протокол загальних зборів ОСББ «ЖК Верховина» від 30 травня 2021 року № 4, оскільки в ньому йшлося про ВАТ «Київводоканал», а не ПрАТ «АК «Київводоканал». На думку заявника, таке рішення загальних зборів ніяк не впливає на правомірність укладення оспорюваного договору між відповідачами.

Вказує на неналежну оцінку доказів у справі та невмотивованість судових рішень.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2025 року ПрАТ «АК «Київводоканал» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені у скарзі доводи є необґрунтованими, не спростовують правильності по суті та законності оскаржуваних судових рішень, тому просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подану ОСОБА_1 відповідь на відзив, оскільки такий процесуальний документ не передбачений нормами ЦПК України на стадії касаційного провадження, а є по суті штучним поданням доповнень до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

17 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2026 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , в якому зареєстровано ОСББ «ЖК Верховина», яке створено власниками квартир та/або нежитлових приміщень (співвласниками).

ОСББ «ЖК Верховина» є експлуатуючою організацією, що надає житлово-комунальні та інші послуги (є виконавцем послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення) у будинку за адресою: АДРЕСА_3 з 01 серпня 2020 року.

Протоколом загальних зборів ОСББ «ЖК Верховина» від 27 червня 2020 року № 2 вирішено обрати модель організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення з 01 серпня 2020 року - індивідуальний договір без обслуговування внутрішньобудинкових мереж.

09 березня 2021 року між ОСББ «ЖК «Верховина» та ПрАТ «АК «Київводоканал» укладено договір № 01530/4-08-Т про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Рішенням загальних зборів ОСББ «ЖК ВЕРХОВИНА» (протокол від 30 травня 2021 року № 4) вирішено до моменту виконання умов щодо можливості заключення індивідуальних договорів на водопостачання та водовідведення підтвердити повноваження на заключення колективного договору від 09 березня 2021 року № 01530/4-08-Т.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19 та Верховного Суду від 28 січня

2020 року у справі № 920/178/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також зазначає про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам сторін, наданим доказам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивач не довів, що оспорюваний ним договір, стороною якого він не був, порушує його права.

Доводи касаційної скарги, в цілому, зводяться до того, що на час укладення спірного договору між відповідачами не існувало рішень загальних зборів ОСББ, як про його укладення, так і такого, яким би якась особа уповноважувалася укласти цей договір від імені ОСББ.

Проте, Верховний Суд вважає, що вказана обставина не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та визнання недійсним договору про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 09 березня 2021 року, укладеного між ОСББ «ЖК «Верховина» та ПрАТ «АК «Київводоканал».

Так, відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Колегія суддів погоджується, що на момент укладення правочину від 09 березня 2021 року рішення загальних зборів про його укладення та уповноваження певної особи на це не було. Проте, у подальшому цей договір було схвалено загальними зборами ОСББ (протокол від 30 травня 2021 року № 4), тому немає підстав для визнання цього договору недійсним.

Посилання заявника на те, що протокол загальних зборів ОСББ «ЖК «Верховина» від 30 травня 2021 року № 4 є неналежним доказом та не повинен був братися судами до уваги, оскільки стосувався іншої юридичної особи - ВАТ «Київводоканал», є безпідставним, а таким доводам була надана належна правова оцінка судом апеляційної інстанції, який вказав, що той факт, що у протоколі було зазначено ВАТ «Київводоканал» не свідчить про те, що збори прийняли рішення про укладення договору з іншою юридичною особою, оскільки надання послуг з водопостачання та водовідведення здійснює саме ПрАТ «АК «Київводоканал», а юридичної особи - ВАТ «Київводоканал», не існує, відтак неправильне зазначення організаційно-правової форми є помилкою, яка не спотворює прийняте рішення по суті.

Верховний Суд погоджується з такими аргументами апеляційного суду, оскільки очевидним є факт, що зазначений протокол та рішення загальних зборів ОСББ стосувалося саме оспорюваного у цій справі договору, що в ньому і вказано (договір від 09 березня 2021 року № 01530/4-08-Т).

Не заслуговують на увагу й доводи заявника про незаконність дій ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо не укладення з ним публічного індивідуального договору, оскільки відповідно до положень частини п`ятої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Тобто, вказаною нормою права встановлено можливість укладення індивідуального договору тільки у разі, якщо такий не було укладено співвласниками багатоквартирного будинку.

Проте, між ОСББ «ЖК «Верховина» та ПрАТ «АК «Київводоканал» був укладений договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 09 березня 2021 року, який було схвалено у подальшому загальними зборами ОСББ 30 травня 2021 року.

Разом з тим, як встановлено судами, ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо укладення індивідуального договору 05 червня 2021 року, тобто вже після укладення вказаного договору співвласниками та його схвалення.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобож зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, доказів та не відповіли на всі його аргументи, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суди попередніх інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильних по суті, законних та обґрунтованих судових рішень.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Верховний Суд не здійснює перерозподіл судових витрат, оскільки залишає судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк