Ухвала

Іменем України

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 621/4154/23

провадження № 61-2789ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року у складі судді: Овдієнко В. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Мальованого Ю. М., Яцини В. Б., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 06 жовтня 2020 року позивач уклав з ОСОБА_1 договір позики, відповідно до якого остання отримала від нього у борг грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на строк 6 місяців, що підтверджується письмовою розпискою від 06 жовтня 2020 року. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кошти до 07 квітня 2021 року.

Окрім того, 09 жовтня 2021 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики, відповідно до якого останні спільно отримали від нього у борг грошові кошти у розмірі 12 000 доларів США на строк один рік, що підтверджується письмовою розпискою із зобов`язанням повернути отримані у борг грошові кошти до 09 жовтня 2022 року, засвідченою їх особистими підписами.

Позивач зазначав, що строк виконання договорів позики від 06 жовтня 2020 року та від 09 жовтня 2021 року сплив. Свої зобов`язання за вказаними договорами позики відповідачі не виконали, на час звернення з позовом ніяких сум в рахунок повернення боргу не виплатили. Наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконані.

ОСОБА_4 вказав, що розмір 3 % річних за договором позики від 06 жовтня 2020 року за період з 08 квітня 2021 року по 31 жовтня 2023 року становить 924,17 доларів США, а розмір 3 % річних договором позики від 09 жовтня 2021 року за період з 10 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2023 року становить 381,70 доларів США.

ОСОБА_4 , з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 06 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , у загальному розмірі 12 924,17 доларів США, з яких 12 000 доларів США - сума основного боргу, 924,17 доларів США - 3 % річних;

стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 09 жовтня 2021 року, укладеним між ОСОБА_4 , з одного боку, та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з іншого боку, у загальному розмірі 6 120,93 доларів США, з яких 5 739,23 доларів США - сума основного боргу, 381,70 доларів США - 3 % річних;

стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року позов ОСОБА_4 задоволено:

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12 924,17 доларів США боргу за договором позики від 06 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ;

стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 6 120,93 доларів США боргу за договором позики від 09 жовтня 2021 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідачі зобов`язання за договорами позики не виконали, грошові кошти позивачу у визначений договорами строк не повернули, тому неповернута сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, а також нараховані на цю суму 3% річних;

суд першої інстанції при задоволенні позову, виходив з того, що позивачем надано докази виникнення між сторонами правовідносин у зв`язку з укладанням договорів позики від 06 жовтня 2020 року та від 09 жовтня 2021 року та наявності з боку відповідача невиконаних зобов`язань за цими договорами;

розмір невиконаних зобов`язань не спростовано представником відповідачів, у тому числі не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених у відзиві на позовну заяву. Будь-яких доказів, які б спростовували наведені вище розрахунки 3 % річних, представником відповідачів не надано;

на підтвердження укладення договорів позики та його умов представником позивача ОСОБА_5 представлені дві розписки позичальників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які посвідчують передання їм позикодавцем вказаних грошових сум;

суд вказав, що доводи представника відповідачів ОСОБА_3 про те, що отримання коштів за складеними розписками не відбулося, а їх складення було обумовлене лише необхідністю підтвердження раніше виниклих зобов`язань, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не спростовують змісту самих розписок, які однозначно свідчить про виникнення між сторонами правовідносин у зв`язку з укладанням договорів позики;

часткове погашення боргу, яке було здійснено відповідачем ОСОБА_2 після звернення позивачем до суду з цим позовом, підтверджене представником позивача та враховане у заявах про зменшення розміру позовних вимог;

оскільки часткове погашення боргу відбулося після пред`явлення в суді цього позову, а три відсотки річних нараховані на дату, що перебувала зверненню до суду, зменшення основної суми боргу не впливає на розмір нарахованих трьох відсотків річних. Доказів виконання відповідачами зобов`язань за договорами позики на більшу суму, або безгрошовості цих договорів, відповідачі та їх представник не надали.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задоволено частково;

рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року - змінено в частині сум стягнення:

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 06 жовтня 2020 року у розмірі 12 000,00 доларів США та 3 % річних у розмірі 317,59 доларів США;

стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 09 жовтня 2021 року у розмірі 5 739,23 доларів США;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18);

у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20);

у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України);

апеляційний суд виснував, що встановивши, що 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути 07 квітня 2021 року, а також 09 жовтня 2021 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 отримали від ОСОБА_4 у позику грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, які зобов`язалися повернути через рік, тобто 09 жовтня 2021 року, на підтвердження чого позичальниками складено відповідні розписки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявності у відповідачів обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів. Між учасниками спору виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується наданими ОСОБА_4 оригіналами розписок, умови яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у повному обсязі не виконали. ОСОБА_4 не заперечує того, що ОСОБА_2 здійснив часткове погашення боргу та заборгованість за договором позики від 09 жовтня 2021 року становить 5 739,23 доларів США. Таким чином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як позичальники, належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики в повному обсязі не виконали, а тому наявні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості;

при зміні рішення суду першої інстанції в частині сум стягнення 3 % річних, апеляційний суд зробив висновок про те, що задовольняючи в цій частині позовні вимоги суд першої інстанції не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, стягнувши на користь позивача платежі, передбачені статтею 625 ЦК України за час дії в Україні воєнного стану. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25);

апеляційний суд вказав, що матеріали справи свідчать про те, що за договором позики від 06 жовтня 2020 року ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних за період з 08 квітня 2021 року по 31 жовтня 2023 року включно, а за договором позики від 09 жовтня 2021 року просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3% річних за період з 10 жовтня 2022 року по 31 жовтня 2023 року включно. Виходячи з вищенаведеного підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача 3% річних за період з 24 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року відсутні;

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики від 06 жовтня 2020 року належним чином не виконувала, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з неї на користь позикодавця трьох процентів річних за період з 08 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 317,59 доларів США;

при цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що жодного разу позивач не з`являвся в судові засідання, не повідомляв суд про причини неявки, не подавав заяву про розгляд справи у його відсутність - за участі свого представника, що відповідно до положень статей 223, 257 ЦПК України є ще й підставою для залишення позовної заяви без розгляду, що також залишилось судом першої інстанції без належного реагування, оскільки обов`язковими умовами для застосування передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні. Матеріали справи містять заяви представниці позивача про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.

04 березня 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через підсистему Електронний суд подали касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 ,на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року, у якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і направити справу на новий розгляд.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у касаційній скарзі зазначають неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

досліджуючи боргові розписки суди мали виявити справжню правову природу укладеного договору, а також надати оцінку всім наявним доказам, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Зазначений правовий висновок був проігнорований судами першої та апеляційної інстанцій. Суди фактично визнали достатнім лише сам факт наявності розписок у кредитора, не перевіривши обставини укладання договору позики, повністю проігнорувавши та не перевіривши аргументи, викладені відповідачами у відзиві на позовну заяву. Фактично між ОСОБА_1 та позивачем лише один раз 06 жовтня 2020 року був укладений договір позики на суму 12 000 доларів США. Друга розписка від 09 жовтня 2021 року була підтвердженням першого договору позики. Під час її отримання ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_1 першу розписку від 06 жовтня 2020 року та, звертаючись до суду, свідомо використав наявність декількох документів як підставу подвійного стягнення боргу;

представник відповідачів клопотав перед судом першої інстанції про виклик позивача для допиту в судове засідання, оскільки його представник не зміг пояснити причину з якої ОСОБА_4 позичив гроші ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 жовтня 2021 року (друга розписка) тоді як рік до того (06 жовтня 2020 року) він вже позичав ОСОБА_1 таку ж суму, яка на момент написання другої розписки повернута не була. Особиста участь позивача була необхідною для з`ясування фактичних обставин складання розписок, фактичної передачі грошей, тощо. Натомість суд відмовив у задоволенні такого клопотання, посилаючись на заяву позивача про розгляд справи у його відсутність, хоча така заява в матеріалах справи відсутня. Більше жодного аргументу на обґрунтування відмови у задоволенні клопотання зазначено не було ані усно, ані письмово, що суперечить правовому висновку, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21, відповідно до якого суд не може ігнорувати клопотання сторони або відмовити у його задоволені без пояснення причин, а доводи і аргументи сторін мають бути належними чином оцінені та враховані або відхилені на підставі конкретних мотивів;

з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14- 465цс18);

у цій справі порушено принцип змагальності, має місце одностороння та необ`єктивна оцінка доказів, ігнорування судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності судам під час розгляду таких справ встановлювати справжню правову природу укладеного договору, а також надати оцінку всім наявним доказам.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 склала розписку, за якою остання у ОСОБА_4 взяла у борг суму 12 000,00 доларів США строком на шість місяців. Зобов`язалася повернути 07 квітня 2021 року.

09 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку, за якою останні взяли у борг у ОСОБА_6 000,00 доларів США строком на один рік.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не заперечує того, що ОСОБА_2 здійснив часткове погашення боргу та заборгованість за договором позики від 09 жовтня 2021 становить 5 739,23 доларів США.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16).

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18)).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України.

Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що: з договору позики не вбачається, що ОСОБА_2 взяв кошти та зобов`язався повернути їх до 05 грудня 2008 року, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 "бере" у ОСОБА_1 кошти в розмірі 300 тис. доларів; договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - ОСОБА_2 - і не підписаний позикодавцем (позивачем); на другій сторінці договору біля запису щодо зобов`язання повернути кошти до 5 грудня 2008 року відсутній підпис ОСОБА_2; договір не містить назви та коду валюти. Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики. Від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у ОСОБА_1 300 тис. доларів і зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна тощо. Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який: не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування».

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що «договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму 3 % відповідно до статті 625 цього Кодексу, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 754/10827/20 (провадження № 61-13136св21) зазначено, що «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 дол. США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 дол. США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25) зазначено, що:

«згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Задовольняючи повністю позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вказаних положень ЦК України не врахував, стягнувши на його користь платежі, передбачені статтею 625 ЦК України, а також передбачений умовами договору позики штраф за час дії в Україні воєнного стану».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 склала розписку, за якою остання у ОСОБА_4 взяла у борг суму 12 000,00 доларів США строком на шість місяців. Зобов`язалася повернути 07 квітня 2021 року; 09 жовтня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку, за якою останні взяли у борг у ОСОБА_7 12 000,00 доларів США строком на один рік; наявність у позивача оригіналів розписок у розумінні статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальниками не виконані; ОСОБА_2 здійснив часткове погашення боргу та заборгованість за договором позики від 09 жовтня 2021 становить 5 739,23 доларів США; позичальники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики не виконали, грошові кошти позивачу у встановлений договором строк у повному обсязі не повернули; позивач має право на стягнення з відповідачів 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦПК України за період прострочення позичальниками виконання грошового зобов`язання, за виключенням періоду дії в Україні воєнного стану.

Встановивши, що одержаних в позику коштів відповідачі у повному обсязі не повернули, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Аргумент касаційної скарги про те, що друга розписка від 09 жовтня 2021 року була підтвердженням першого договору позики і під час її отримання ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_1 першу розписку від 06 жовтня 2020 року та, звертаючись до суду, свідомо використав наявність декількох документів як підставу подвійного стягнення боргу є необґрунтованими, оскільки наявність боргового документа у кредитора свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 необґрунтовані, оскільки не свідчать, що не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, викладені в постановах Верховного Суду: від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 ,на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 31 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков