Справа № 209/5515/25
Провадження № 2-з/209/7/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючої судді - Левицької Н.В.,

за участі секретаря судового засідання - Погрібної О.В.,

представника позивача - Чміль Ю.В.

представника відповідача 1 - Шишкіна В.М.

представника відповідача 2 - Бундюк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» про забезпечення позову у справі № 209/5515/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дніпровського районного суду міста Кам`янського перебуває вищезазначена справа позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп» 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 9 063,76 дол. США; судових витрат, у тому числі витрати на правову допомогу.

16 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» в особі директора Скребець О.С. надійшла заява про забезпечення позову у цивільній справі за позовом № 209/5515/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У заяві про забезпечення позову представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

1/3 квартири, яка находиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 040;

1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 31872966;

Земельну ділянку, кадастровий номер: :01:012:0517, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , РНОНМ 04, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_3 (РНОКП НОМЕР_1 ).

Забороною державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям акредитованим суб`єктам, нотаріусам (державним/приватним), іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а також будь яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо:

1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 040;

1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 31872966;

Земельної ділянки, кадастровий номер: :01:012:0517, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , РНОНМ 04.

В обґрунтування поданої заяви представник товариства зазначив, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Кам`янського перебуває цивільна справа №209/5515/25 за позовною заявою ТОВ «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з цим, за відповідачем 2 - ОСОБА_2 зареєстровано: 1) 1/3 квартири, яка находиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 040; 2) 1/3 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , РНОНМ 31872966; 3) земельна ділянка, кадастровий номер: :01:012:0517, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Заявник звертає увагу, що до моменту розгляду даної справи спірні об`єкти нерухомого майна можуть вибути з володіння Відповідача 2, що призведе до неможливості виконання рішення суду, примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості, а отже, позивач не зможе відновити свої порушені права. Зокрема покликається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові №6-605цс16 від 25.05.2016, відповідно до якого метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Також заявник у поданій заяві зазначає, що є ризики істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки з метою відчуження уникнення від виконання кредитних зобов`язань боржником було вчинено фраудаторний правочин, тобто здійснено відчуження єдиного майна, на яке може бути здійснено звернення стягнення. На даний час, єдиним способом захисту законних прав та інтересів заявника є вжиття заходів забезпечення позову, який подано.

Оскільки судове засідання у справі призначено на 17.02.2026, а заява про забезпечення позову надійшла до суду 16.02.2026, судом розгляд заяви здійснено у судовому засіданні за участі учасників справи, які з`явились.

В судовому засіданні представник позивача підтримала заяву про забезпечення позову та просив її задовольнити з покликанням на правові позиції Верховного Суду. Разом з цим, просила суд не враховувати доводи щодо ризику, який підтверджується тим, що з метою відчуження уникнення від виконання кредитних зобов`язань боржником було вчинено фраудаторний правочин, оскільки такі доводи заявником зазначені у заяві помилково.

Представник відповідача 1 у судому засіданні зазначив, що хоча заява про забезпечення позову не стосується його довірителя, разом з цим просив відмовити у задоволенні заяви, з підстав її необґрунтованості.

Представник відповідача 2 зазначила, що доводи заяви є безпідставними та не підтвердженні жодними доказами, а її довіритель не мала та не має наміру вчиняти будь-які дії щодо належного їй майна. Також вказала про те, що арешт майна на яке просить накласти позивач є неспівмірним з ціною позову.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши представників сторін, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункту 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Пункт 6 вказаної Постанови містить роз`яснення про те, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 08 травня 2019 року у справі № 487/7097/18 та від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/2022, зазначено, що як характер спору (майновий або не майновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушення прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка долучена до заяви про забезпечення позову підтверджує, що ОСОБА_2 на праві власності належить майно, згідно переліку, який зазначено у заяві про забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке становить 9 063,76 дол. США та в обґрунтування своїх позовних вимог позивач, зокрема покликається на те, що заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.03.2014 по справі № 209/6923/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1667-Н у сумі 62692,28 дол. США. Згідно Договору №GL48N718070_І_3 про відступлення прав вимоги від 17.07.2020 року, право вимоги за кредитним договором №8/2007/840К/1667-Н від 28.11.2007 року, укладені між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 , первісний кредитор ПАТ КБ «Надра» відступив права вимоги на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (новий кредитор), разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами, в тому числі за договором поруки укладеним з ОСОБА_2 від 28.11.2007 року.

Суд зазначає, що інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого у справі. Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача -2 для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 755/5333/20, провадження №6117180св20, вказав, що звертаючись із заявою про забезпечення позову, заявник повинен не лише навести, але й довести наявність підстав для вжиття заходів забезпечення цивільного позову, а також спроможну вірогідність саме таких обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 1290гс20) вказала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Заявник у поданій заяві вказує про те, що до моменту розгляду даної справи, спірні об`єкти нерухомого майна можуть вибути з володіння Відповідача 2, що призведе до неможливості виконання рішення суду, примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості, а отже, позивач не зможе відновити свої порушені права.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що заявлені заходи щодо забезпечення позову не є предметом розгляду даної справи та не є спірними об`єктами нерухомого майна у цій справі.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги майнового характеру про солідарне стягнення з відповідачів 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання яке становить 9 063,76 дол. США.

Водночас, до заяви про забезпечення позову не долучено доказів щодо вартості належного відповідачу -2 на праві власності майна, арешт на яке просить накласти заявник в межах цього позову та не наведено обґрунтованих доказів того, що вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на зазначене майно відповідача-2 є співмірним із заявленими позовними вимогами. Посилання позивача лише на розмір заявлених вимог саме по собі не є достатньою підставою для застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт майна.

Окрім того, заявник також зазначає про те, що є ризик істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду. Однак, окрім цих тверджень, до заяви про забезпечення позову заявник не долучив жодних доказів, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду, а також ним не доведено та не підтверджено відповідними доказами те, що відповідачем вживаються будь-які заходи, спрямовані на відчуження на користь третіх осіб належного їй на праві власності майна. Також не надано доказів про наявність у відповідача наміру створювати в майбутньому будь-які перешкоди у виконанні рішення суду, чи вчиняти дії, спрямовані на унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача - 2 від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Представником позивача не наведено достатніх підстав, які б свідчили, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, та слугували обґрунтуванням для застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на майно та заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо відчуження нерухомого майна.

Відтак, суд позбавлений можливості зробити висновок про належність та достатність заходів забезпечення позову, які просить вжити заявник, меті на досягнення якої вони спрямовані, зокрема, встановити чи є такі необхідними, пропорційними та достатніми на даний час, чи спроможні вони забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, та чи не призведе вжиття таких заходів до надмірного втручання у право власності відповідача -2.

З огляду на вказані положення норм матеріального права, враховуючи предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин, враховуючи, що позивач не вмотивував, які саме підстави дають привід припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Приходячи до даного висновку суд враховує, що сам факт звернення до суду із позовом, не є беззаперечним доказом того, що не вжиття заходів забезпечення позову зробить в подальшому неможливим виконання рішення суду. У заяві не обґрунтована співмірність заходів забезпечення позову із заявленими вимогами, їх необхідність і достатність для забезпечення виконання можливого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 149-153, 157, 260, 353-355 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 17.02.2026.

Суддя Наталія ЛЕВИЦЬКА