УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 755/8845/17

провадження № 61-3202ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Романенком Ярославом Михайловичем, на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за заявою представника ОСОБА_1 - Романенка Ярослава Михайловича , про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив витребувати у відповідача нежитлове приміщення №102 (в літера «А») загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Справу суди розглядали неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року (з урахуванням ухвали від 19 грудня 2023 року про виправлення описки) апеляційну скаргу прокуратури міста Києва задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення №102 (літера «А») загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 29 448,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишено без змін.

15 липня 2025 року представник відповідача Романенко Я. М. подав до Київського апеляційного суду заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року за нововиявленими обставинами, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заява обґрунтована тим, що нежитлове приміщення №102 (в літера «А») загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не витребувано у власника ОСОБА_1 . Приймаючи постанову від 29 серпня 2023 року, апеляційний суд вказав на те, що матеріали справи не містять доказів правомірного вибуття з комунальної власності спірного приміщення та його передачі у законний спосіб у приватну власність ОСОБА_3 . Однак у матеріалах кримінального провадження, в якому заявником є ОСОБА_1 , було виявлено факт первинної реєстрації права власності на нежитлове приміщенння площею 229,6 кв.м за територіальною громадою Дніпровського району міста Києва, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради серії НОМЕР_1 . Вказаним свідоцтвом визначено, що нежилі приміщення з № 1 по № 19 групи приміщень № 100 загальною площею 229, 60 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , дійсно належать територіальній громаді Дніпровського району міста Києва в особі Дніпровської районної у місті Києві ради на праві комунальної власності. Відповідне свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 07 червня 2010 року №525-В.

ОСОБА_1 відповідно до плану будинку АДРЕСА_1 , з`ясовано, що група приміщень № 100 є цокольним поверхом літери А нежитлового будинку АДРЕСА_1 . Хоча група приміщень № 100 (цокольний поверх) є від`ємною від групи приміщень №102 (1 поверх) літери «А» нежитлового будинку АДРЕСА_1 , нез`ясованим для всіх учасників судового провадження та суду апеляційної інстанції є факт первинної реєстрації права власності на нежитлове приміщення площею 212 кв.м. за територіальною громадою Дніпровського району міста Києва, що б підтверджувалось відповідним свідоцтвом про право комунальної власності.

Колегія суддів вважала, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади стало відомо під час проведення перевірки у 2017 році. Проте, про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади, як прокуратурі (позивачу), так і територіальній громаді було відомо ще у 2013 році, які проводили відповідну (аналогічну) перевірку, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року за нововиявленими обставинами відмовлено. Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року про виправлення описки, - залишено в силі.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції у постанові від 25 вересня 2024 року, виходив з того, що спірне нежитлове приміщення є власністю територіальної громади міста Києва та за відсутності у матеріалах справи доказів правомірного вибуття такого майна з комунальної власності Київська міська рада як уповноважений державою власник такого майна має право на його витребування у добросовісного набувача - ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Зазначені заявником обставини не мають ознак нововиявлених, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, прокурором ще під час розгляду справи в суді першої інстанції 12 вересня 2017 року надані додаткові письмові пояснення, до яких додані документи, в тому числі копія реєстраційної справи приватного нотаріуса Бабенко В. В, а саме інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (документ сформовано приватним нотаріусом Бабенко В. В. за заявою ОСОБА_3 08 листопада 2013 року № 3874304) про нежилі приміщення з №1 по №19 (групи приміщень 100) загальною площею 229,60 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва в особі Дніпровської районної у м. Києві раді вказано свідоцтво про права власності серії НОМЕР_1 від 07 червня 2010 року. Судами у цій справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення №102 (в літера «А») загальною площею 212,0 кв.м не є відокремленим нерухомим майном та у будинку на АДРЕСА_1 розміщуються і інші об`єкти нерухомості (загальною площею 681,80 кв.м), які належать територіальній громаді міста Києва.

Отже, оформлення територіальній громаді Дніпровського району міста Києва в особі Дніпровської районної у місті Києві ради вказаного заявником свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 07 червня 2010 року, що видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 червня 2010 року №525 В, не є нововиявленою обставиною.

Заявляючи про застосування позовної давності у суді першої інстанції, представник відповідача вказував на те, що про порушення права власності Київська міська рада та прокуратура Дніпровського району м. Києва знали щонайменше з 29 січня 2014 року, а прокуратура Подільського району м. Києва була обізнана про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2010 року у справі №2-2782-10 та матеріали справи, що стали підставою їх ухвалення, ще з 28 серпня 2013 року.

Листи аналогічного змісту Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від грудня 2013 року та датовані 2014 роком, які додані і до заяви про перегляд постанови за нововиявленими обставинами, та висновок про вартість майна ТОВ «АВАНТАЖ КОНСАЛТ» існували на час розгляду справи, а відтак листи: Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 20 грудня 2013 року (0004710); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 17 грудня 2013 року за вих. №13844вих.13; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 грудня 2013 року (0004719); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 08 січня 2014 року за вих. №7882вх.13; прокуратури Дніпровського району м. Києва від 04 лютого 2014 року за вих. №32-1183вих. 14; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 лютого 2014 року (0005102) та висновок про вартість майна ТОВ «АВАНТАЖ КОНСАЛТ» не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

З огляду на викладене наведені у заяві обставини в розумінні статті 423 ЦПК України не є нововиявленими, а фактично зводяться до незгоди заявника з прийнятими судовими рішеннями у цій справі.

11 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що Київський апеляційний суд, ухвалюючи постанову від 29 серпня 2023 року та додаткову постанову про стягнення судових витрат, не тільки здійснив втручання у майнові права ОСОБА_1 , що викликало сумніви щодо його законності, а і наклав на нього непропорційний тягар (надмірну сплату судового збору більше ніж 100 000 грн), що саме по собі може свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак заява про перегляд кінцевого судового рішення за нововиявленим обставинами не є незгодою із прийнятим рішенням.

Помилковими також є доводи апеляційного суду про те, що подані представником ОСОБА_1 докази на підтвердження нововиявлених обставин, вже були предметом судової ревізії (перевірки) на стадії вирішення питання про застосування позовної давності. Більшість доказів, про які йдеться у заяві про нововиявлені обставини, були подані до суду вперше, про їх існування ОСОБА_1 стало відомо вже після прийняття рішення (29 серпня 2023 року), однак відповідно до їх дати виготовлення вони існували на момент прийняття кінцевого судового рішення.

Спірне нерухоме майно перебуває у володінні (користуванні) ОСОБА_1 , ОСОБА_1 сплачує відповідні комунальні платежі, здійснює у вказаному приміщенні свою підприємницьку діяльність, має безперешкодний доступ до нього, тобто володіє майном. Суд апеляційної інстанції, встановлюючи в ухвалі від 05 лютого 2026 року ту обставину, що нежитлове приміщення № 102 (в літері А) загальною площею 212,0 кв.м. зареєстроване за територіальною громадою міста Києва на підставі судового рішення і вже не належить ОСОБА_1 допустив порушення норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що до заяви про перегляд відповідного судового рішення за нововиявленими обставинами додано ряд документів, які містять істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі ОСОБА_1 , де в їх описових частинах наведено обставини про те, що позивач достеменно володів інформацією про вибуття із комунальної власності нерухомого майна та проведення відповідної перевірки не у 2017 році, як це зазначено судом апеляційної інстанції, а в 2014 році, про що свідчать відповідні обставини, які є істотними, оскільки впливають на хід прийняття кінцевого рішення (порушення строків позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові). Перевірка, на яку посилається прокурор та суд у своєму рішенні, а саме 2017 рік, була аналогічною перевірці, яка була проведена ще у 2014 році.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

У пункті 1 частини другої статті 423 ЦПК України встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта стаття 423 ЦПК України).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 752/4995/17 (провадження № 14-41цс21) вказано, що:

«34. Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 19/028-10/13 від 30 червня 2020 року (пункти 7.4-7.5)).

34.1.1. Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 726/938/18).

35. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 127/10129/17 від 22 січня 2019 року (пункт 26)).

36. Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (див. зазначену постанову у справі № 127/10129/17 (пункти 27, 28)).

37. Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, новий доказ або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювали суди під час розгляду справи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/819/18 від 14 квітня 2021 року (пункт 6.38))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц (провадження № 14-43цс22) зазначено, що «нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку. Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній чи касаційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться у статтях 424, 426 ЦПК України. Судове рішення не може переглядатись за нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи».

Встановивши, що наведені у заяві ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року обставини не є нововиявленими, які існували на час розгляду справи та могли бути відомі заявнику, а доводи заяви фактично зводяться до незгоди заявника з прийнятими судовими рішеннями у цій справі, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у справі № 755/8845/17.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко