РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Мушкета О.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук А.М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у місті Володимирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на звершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

13 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Володимирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на звершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за заповітом.

В своїй позовній заяві посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 . 30 жовтня 2004 року батько склав заповіт, посвідчений секретарем Гайківської сільської ради згідно якого, все своє майно, на яке він буде мати право на момент його смерті, заповів позивачці.

Вказує, що в передбачений законом термін вона прийняла спадщину і за поданою нею заявою заведено спадкову справу за № 378/2009 державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Гутом А.П. На даний час спадкові справи були передані до Володимирського округу. За заповітом нею оформлено спадкування земельних ділянок, грошових вкладів та за рішенням Володимир-Волинського міського суду від 10 жовтня 2016 року визнано за нею право власності на спадкове майно: житловий будинок в селі Діхтів Володимир-Волинського району.

Позивачка зазначила, що на даний час залишилась спадкова земельна ділянка для особистого підсобного господарства площею 0,30 га, згідно рішення Зарічанської сільської ради Володимир -Волинського району від 21 грудня 1994 року №2/23, на яку її батько не встиг завершити приватизацію. Таким чином, вона має право на завершення приватизації вказаної земельної ділянки, як спадкоємиці першої черги і маючи на своє ім`я нотаріально посвідчений заповіт. Інших спадкоємців на спадкування, крім неї немає.

Вказує, що звернувшись до нотаріуса Володимирського нотаріального округу Велимчаниці А.І., з приводу оформлення спадщини на земельну ділянку, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів і з рекомендацією звернення до суду. При підготовці документів на оформлення спадкового майно виявлено, те що у рішенні Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2123 невірно вказано по-батькові власника документів « ОСОБА_3 » а насправді його ім`я по-батькові « ОСОБА_4 », як зазначено в його свідоцтві про смерть, що потребує встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Даний факт с перешкодою при оформленні спадщини, так як через розбіжності у написанні імені покійного батька по-батькові, вона не може оформити своїх спадкових справ. Тому, виникла необхідність у встановленні факту належності правовстаповлюючого документу, а саме того, що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» ОСОБА_2 , зазначено помилково по-батькові, оскільки у всіх документах, в тому числі свідоцтві про смерть по-батькові записано ОСОБА_4 .

Також вказує, що у перехідних положеннях Земельного кодексу України визначено, що у разі коли спадкоємець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 25 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено у завершенні приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкодавця, а не права власності на земельну ділянку відповідно до ст. 261 ЦК України. Вона відноситься до першої черги спадкоємців за законом і згідно заповіту має право на спадкування спадкового майна та прав, що належали спадкодавцю.

Тому просить встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» видане на ім`я ОСОБА_2 належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Дігтіві Володимирського району Волинської області, що належали ОСОБА_2 відповідно до рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» №2/23, що вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 13.03.2026 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, доводи позовної заяви підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Володимирської міської ради Штик О.В., документи про підтвердження повноважень якого, містяться в матеріалах справи, у судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву, в якій вказав, що Володимирська міська рада не заперечує щодо задоволення позову та просить проводити розгляд справи буз участи їх представника за наявними матеріалами справи.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 16.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Турійського районного управління юстиції Волинської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 .

Відповідно до заповіту, посвідченого 13 жовтня 2004 року секретарем Гайківської сільської ради, ОСОБА_2 все своє майно, на яке він буде мати право на момент його смерті, заповів своїй доньці ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 було заведено спадкову справу № 378/2009 до майна ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Вказана спадкова справа була заведена саме на підставі заяви позивачки ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті батька.

21 грудня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки загальною площею 3,41 га, розташованих на території Гайківської сільської ради Турійського району Волинської області.

Крім того, 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на три земельні ділянки загальною площею 3,18 га, розташованих на території Гайківської сільської ради Турійського району Волинської області.

Також, 25 березня 2010 року державним нотаріусом Турійської державної нотаріальної контори Волинської області Гутом А.П., ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, які знаходяться на збереженні у відділенні ощадбанку № 10002/097 м. Володимир Волинський Волинської області.

Рішенням Володимир Волинського міського суду Волинської області від 10 жовтня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до архівного витягу з рішення сесії Зарічанської сільської Ради Володимир- Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2/23 ОСОБА_2 передано безкоштовно у приватну власність на постійне користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд , площею 0,30 га.

07 січня 2026 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса щодо видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га, яка розташована у с. Гайки Володимирського (колишнього Турійського) району Волинської області.

Постановою приватного нотаріуса Володимирського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаниці А.І. № 6/02-31 від 07.01.2026 року, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, у зв`язку з відсутністю правовстановлювальних документів.

Таким чином позивачка ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити спадщину за заповітом, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_2 через помилку у написанні по- батькові її батька у рішенні Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року № 2123, де його по -батькові зазначено як « ОСОБА_3 », замість вірного « ОСОБА_4 », відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.№5«Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі Постанова Пленуму) певні юридичні факти можуть підтверджуватися рішенням суду.

У відповідності з п. 6 ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, ім`я, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше.

Таким чином можна зробити висновки, що вказані розбіжності у написанні по -батькові померлого ОСОБА_2 виникли в зв`язку з людським фактором.

Позивачка зазначила, що встановлення даного факту необхідно їй для оформлення спадщини.

Таким чином оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що слід встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» видане на ім`я ОСОБА_2 належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1218, ч.ч.1,2ст.1220 ЦК України внаслідок смерті особи відкривається спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз`яснено, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.

Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі.

Частиною 1 ст.1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1-5ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року).

Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, оскільки позивач не має можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, її право на спадщину підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті батька права на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Дігтіві Володимирського району Волинської області, що належали ОСОБА_2 відповідно до рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» №2/23, що вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 142, 206, 265 ЦПК України, ст. ст. 328, 392, 1216-1218,1297 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Володимирської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на звершення приватизації земельної ділянки та реєстрації права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме що рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» видане на ім`я ОСОБА_2 , належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право на завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в селі Дігтіві Володимирського району Волинської області, що належала ОСОБА_2 відповідно до рішення Зарічанської сільської ради Володимир-Волинського району від 21 грудня 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» №2/23, що вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Володимирська міська рада, юридична адреса: Волинська область, м. Володимир, вул. Данили Галицького,5, .

Суддя: Олександр МУШКЕТ