Провадження № 2/537/1033/2026
Справа № 536/57/26
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.03.2026 року м. Кременчук

Суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Мурашова Н.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:

27 січня 2026 року до суду через систему «Електронний суд» надійшов позов ОСОБА_1 , поданий її представником адвокатом Полтавець Т.О., до громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , в якому просять розірвати шлюб, укладений 03 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану міста Іськендерун Турецької Республіки, свідоцтво про шлюб серії № НОМЕР_1 . В обґрунтування позову зазначено, що сторони уклали шлюб 03.07.2012 року, мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя не склалося, сторони припинили спільне проживання, дитина залишилася проживати з матір`ю у м. Калгарі Канади. Примирення подружжя неможливо. Тому ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

У позові ОСОБА_1 зазначила, що остання відома адреса фактичного проживання відповідача ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , тобто зареєстрована адреса місця проживання позивача в Україні.

На виконання вимог ст.187 ЦПК України суд установив, що відсутня інформація про зареєстроване місце реєстрації на території України відповідача громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №2407866 від 03.03.2026 року, повідомленням Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №01-22/1765 від 11.03.2026 року.

Отже відповідач громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніколи не був зареєстрований за місцем проживання позивача на території Крюківського районного м. Кременчука

Дослідивши матеріали справи, суд установив наступне.

У статті 8 ЦПК України наведено принцип здійснення судочинства: відкритість інформації щодо справи. Так, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Тому у ст.376 ЦПК України визначено обов`язковою підставою для скасування судового рішення порушення норм процесуального права, коли справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно зі статтею 211 ЦПК України, розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.

Частиною 1, 3 статті 128 ЦПК України передбачено, що викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно з частиною 5 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

У розділі XI ЦПК України наведено особливості провадження у справах за участю іноземних осіб.

У статті 498 ЦПК України установлено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

У статті 499 ЦПК України наведено вимоги до змісту і форми судового доручення про надання правової допомоги. Так, зміст і форма судового доручення про надання правової допомоги мають відповідати вимогам міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо його не укладено - вимогам частин другої - четвертої цієї статті, зокрема у судовому дорученні про надання правової допомоги зазначаються прізвище, ім`я, по батькові та рік народження фізичної особи або найменування юридичної особи, відомості про їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, а також інші дані, необхідні для виконання доручення.

Тобто у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч.1 ст.498 ЦПК України). Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право», Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, у роз`ясненнях в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-754/0/4-13 "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом".

Як встановлено вище, відповідач у справі ОСОБА_2 є іноземцем, громадянином Турецької Республіки, не має постійного місця проживання в Україні, тобто приватно-правові правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки іноземного елементу у розумінні Закону України «Про міжнародне приватне право».

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном встановлений Гаазькою Конвенцією, яка ратифікована Законом України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 19 жовтня 2000 року з відповідними заявами та застереженнями, а також Угодою між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, 2000. https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/792_600#Text

Статтею 2 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах передбачено, що Договірні Сторони призначають центральні органи для надання правової допомоги одна одній згідно з цією Угодою. Центральним органом з боку Республіки Туреччина є Міністерство юстиції Республіки Туреччина, з боку України - Міністерство юстиції України. Компетентні органи Договірних Сторін зносяться через їхні центральні органи з метою виконання цієї Угоди.

У статті 6 Угоди зазначено вимоги до змісту Запиту про правову допомогу, які зокрема має включати: a) назви запитуючих та запитуваних органів; b) природу процесуальних дій, необхідних для доказу, надаючи всю необхідну інформацію тощо; c) імена, постійні адреси (місце проживання або місцеперебування); громадянство та вид діяльності сторін в процесуальних діях, та їх представників, якщо такі є.

Статтею 8 Угоди визначено, що запит про вручення документів має містити повну адресу отримувача та документи, які потрібно вручити. Якщо документ не може бути вручений за адресою, зазначеною в запиті про вручення, то запитуваний орган вдається до необхідних заходів щодо встановлення дійсної адреси. Якщо дійсну адресу встановити неможливо, то запитувана Договірна Сторона інформує про це запитуючу Договірну Сторону та повертає документи останній. Підтвердження вручення документів оформляється відповідно до вимог законодавства запитуваної Договірної Сторони. У підтвердженні повинні бути зазначені дата й місце вручення, а також ім`я особи, яка отримала документ.

Згідно зі статтею 2 Гаазької Конвенції доручення щодо вручення документів за кордоном надсилаються безпосередньо до Центрального органу іноземної держави, визначеного запитуваною державою Орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках (стаття 3 Гаазької Конвенції).

Відповідно до статті 5 Гаазької Конвенції центральний Орган запитуваної Держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом: a) у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території, або b) в особливий спосіб, обумовлений запитуючим органом, якщо такий спосіб не є несумісним з законами запитуваної Держави. З урахуванням положень пункту (b) частини першої цієї статті документ може завжди бути вручений шляхом безпосередньої доставки одержувачу, який приймає його добровільно.

Згідно зі статтею 6 Гаазької Конвенції центральний Орган запитуваної Держави або будь-який орган, який вона може призначити для цього, складає підтвердження відповідно до формуляра, доданого до цієї Конвенції. У підтвердженні підтверджується факт вручення документу і зазначається спосіб, місце та дату вручення, а також особа, якій документ було вручено. Якщо документ не був вручений, в підтвердженні зазначаються причини, які перешкодили врученню. Запитуючий орган може вимагати, щоб підтвердження, яке було складене не Центральним Органом або судовим органом, було скріплено підписом представника одного з цих органів. Підтвердження направляється безпосередньо запитуючому органу.

Відповідно до статті 15 Гаазької Конвенції якщо документ про виклик до суду або аналогічний документ підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією, і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Незважаючи на положення попередніх частин, суддя може в термінових випадках прийняти рішення про застосування будь-яких тимчасових чи охоронних заходів.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки-виклику, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також порушенням вимог статей 128, 130 ЦПК України.

Надсилання позивачем чи її представником копій позовної заяви з додатками на адресу, за якою відповідач на даний час не проживає, ніколи не був зареєстрований, не є виконанням обов`язку, покладеного на позивача у ч.1 ст.177 ЦПК України при зверненні до суду через систему «Електронний суд».

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін як один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Суд першої інстанції зобов`язаний забезпечити право відповідача знати про час і місце судових засідань, для забезпечення його права на доступ до правосуддя та дотримання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Отже зі змісту наведених вимог вбачається, що суд має повідомити відповідача громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 про місце і час розгляду справи, вручити йому копію позовної заяви шляхом надання відповідного судового доручення компетентним органам іноземної держави Турецької Республіки, при цьому у змісті доручення зазначити зареєстровану адресу проживання відповідача.

Проте виконати наведені вимоги суд не має можливості, оскільки позивач в порушення вимог п. 2 ч.3 ст.175, ст.177 ЦПК України не зазначила у позові інформацію про місце проживання чи перебування відповідача, поштовий індекс, а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету, не подала суду допустимі та належні докази про направлення відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання копій позову з додатками.

Так, згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 174 ЦПК України установлено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

За умовами ч.3, ч.6 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У статті 185 ЦПК України наведено підстави для залишення позовної заяви без руху, повернення заяви. Так, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч.2 ст.185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. (ч.3 ст.185 ЦПК України).

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Враховуючи, що позивач не зазначив у позові зареєстроване місце проживання відповідача у Турецькій Республіці, а судом установлено, що відповідач є громадянином Турецької Республіки та не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання/перебування на території України, а також при поданні до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач не додав до позовної заяви доказ надсилання відповідачу копій поданих до суду документів за його зареєстрованим місцем проживання у Турецькій Республіці, тому суд вважає, що подана заява не відповідає вимогам п. 2 ч.3 ст.175, ч.1, ч.5 ст.177 ЦПК України.

Отже, позовна заява підлягає залишенню без руху.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Керуючись ст.ст.175, 177, 185, 257, 260, 352, 353 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу залишити без руху.

Надати позивачу ОСОБА_1 строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду, протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме на виконання вимог п. 2 ч.3 ст.175, ч.1, ч.5 ст.177 ЦПК України, необхідно зазначити у позові: 1) зареєстроване місце проживання у Турецькій Республіці відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Турецької Республіки, 2) доказ надсилання відповідачу копій поданих до суду документів за його зареєстрованим місцем проживання у Турецькій Республіці.

Направити ухвалу суду позивачу та її представнику для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Мурашова Н.В.