ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/53803/19-ц

провадження № 61-16975св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Карпенко С. О.,

суддів Ігнатенка В. М., Сердюка В. В., Ситнік О. М., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування рішення та витребування майна.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу

від 26 лютого 2010 року їй належала квартира

АДРЕСА_1 .

10 липня 2013 року позивач уклала з ОСОБА_2 договір позики, відповідно до якого вона отримала від останньої в борг 63 944 грн та зобов`язалася повернути вказані грошові кошти до 12 год 10 вересня 2013 року.

6 листопада 2013 року зазначені сторони додатковою угодою внесли зміни до договору позики від 10 липня 2013 року, відповідно до яких ОСОБА_1 отримала у борг 143 874 грн (остаточна сума позики, отримана від ОСОБА_2 ) та зобов`язалася повернути його до 12 год 10 грудня 2013 року.

Крім того, 10 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, а 6 листопада 2013 року - договір про внесення змін до договору іпотеки від 10 липня 2013 року, за якими на забезпечення належного виконання свого зобов`язання за договором позики від 10 липня 2013 року, з урахуванням змін, внесених до нього додатковою угодою від 6 листопада 2013 року, позивач передала ОСОБА_2 в іпотеку належну їй квартиру

АДРЕСА_1 , вартість якої сторони визначили в розмірі 479 580 грн.

25 листопада 2014 року державний реєстратор Реєстраційної служби головного управління юстиції у місті Києві (далі - державний реєстратор) Привалова Є. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дахном А. М. № 17539717, внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 7855321 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру.

13 січня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О. О.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13 січня 2015 року і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О. О.

за № 8, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

7 грудня 2019 року ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 за укладеним ними договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В.

за № 3880

Позивач зазначала, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дахно А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 листопада 2014 року № 17539717 є незаконним, оскільки прийняте без достатніх правових підстав та з порушенням порядку, встановленого законом.

На думку позивача, квартира АДРЕСА_1 вибула з її власності поза її волею та з порушенням встановленого законом порядку.

Уточнивши позовні вимоги, просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дахно А. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 листопада 2014 року № 17539717;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення в частині вирішення позову про скасування рішення державного реєстратора, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_2 у борг грошові кошти, зобов`язалася повернути їх

до 10 грудня 2013 року та з метою забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Враховуючи, що позивач у визначений договором час зобов`язання щодо повернення позики не виконала, ОСОБА_2 обґрунтовано звернулася до державного реєстратора та зареєструвала за собою право власності на предмет іпотеки. Вказані дії ОСОБА_2 та державного реєстратора місцевий суд вважав такими, що вчиненні з додержанням пунктів 5.2.3, 5.2.7, 5.2.9, 5.3 договору іпотеки від 10 липня 2013 року із відповідними змінами до вказаного договору від 6 листопада 2013 року, а також з додержанням статей 33,

37 Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи у задоволенні позову в частині витребування квартири, суд першої інстанції зазначив про його необґрунтованість, оскільки ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру у порядку, визначеному законом, у особи, яка мала повноваження на відчуження майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його необґрунтованістю, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у хвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах:

- Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17

(провадження № 61-14265св19), про те, що підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення порушень виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 квітня 2017 року у справі № 21-1458а16;

- Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19), про те, що за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки;

- Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), в якій зазначено, що умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання;

- Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 306/1224/16 (провадження № 14-501цс18) про обов`язок державного реєстратора перевірити факт виконання основного зобов`язання іпотекодавцем, перш ніж приймати рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем;

- Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 569/1221/16-ц (провадження № 14-241цс18) та Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року

у справі № 6-140цс14 і від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 4 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:

- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року

у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 29 вересня 2020 року

у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), від 29 травня 2019 року

у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), від 4 липня 2018 року

у справі № 569/1221/16-ц (провадження № 14-241цс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року

у справі № 6-2233цс16, від 11 квітня 2017 року у справі № 21-1458а16, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- недослідження судами зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 4 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу

від 26 лютого 2010 року належала квартира

АДРЕСА_1 .

10 липня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у борг 63 944 грн, що на дату

укладення договору за курсом Національного банку України (далі - НБУ)

становить 8 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 12 год 10 вересня 2013 року.

Цього ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. за № 3081, відповідно до умов якого виконання зобов`язань за вказаним договоромпозики забезпечено іпотекою квартири

АДРЕСА_1 . У вказаному договорі іпотеки сторони погодили оцінку предмета іпотеки у розмірі 479 580 грн, що становить на дату укладення договору

за курсом НБУ 60 000 доларів США.

Суди встановили, що сторони договору іпотеки дійшли згоди у разі невиконання умов основного договору вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження, яке міститься в цьому договорі (підпункт 5.2.7).

В підпункті 5.2.9 договору іпотеки сторони дійшли згоди про те, що задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом:

- передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про Іпотеку»;

- продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

В підпункті 5.2.4 договору іпотеки його сторони погодили, що у разі порушення умов основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та Закону України «Про іпотеку».

6 листопада 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін до договору позики, укладеного цими ж сторонами 10 липня

2013 року, відповідно до якого виклали в нових редакціях пункти 1 та 3 договору позики, а саме:

- пункт 1 - позикодавець надає у борг 143 874 грн, що на день укладення цього договору за курсом НБУ становить 18 000 доларів США;

- пункт 3 - позичальник зобов`язується повернути позикодавцю борг, зазначений у пункті 1 цього договору, до 12 год 10 грудня 2013 року.

Цього ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. за № 5299, яким внесли зміни до

укладеного цими ж сторонами договору іпотеки від 10 липня 2013 року, а

саме у параграфі 1.1 розділу І договору іпотеки змінили суму основного зобов`язання на 143 874 грн, що на день укладення договору позики за курсом НБУ становило 18 000 доларів США.

Суди встановили, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору позики з урахуванням внесених до нього змін, у останньої виникла заборгованість, яка на 13 жовтня 2014 року становила 878 787 грн.

25 листопада 2014 року державний реєстратор Привалова Є. Є. внесла запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 7855321 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру

АДРЕСА_1 . Запис про право власності внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 листопада 2014 року № 17539717, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Дахном А. М.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О. О.

за № 08, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 7 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Пономарьовою Д. В. 7 грудня 2019 року за № 3880, ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4 .

Суди встановили, що 5 березня та 19 травня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. надіслав ОСОБА_1 письмові вимоги ОСОБА_2 про усунення порушення основного зобов`язання, однак поштові відправлення з такими вимогами повернені нотаріусу неврученими у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. 28 липня 2014 року надав ОСОБА_2 підтвердження про передачу ОСОБА_1 вказаних письмових вимог.

Також суди встановили, що 13 жовтня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. відправила ОСОБА_1 вимогу ОСОБА_2 про усунення порушення основного зобов`язання, яка вручена адресату службою кур`єрської доставки «Grandex» 14 жовтня 2014 року.

17 листопада 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. видала ОСОБА_2 свідоцтво, зареєстроване за № 4060,про передачу ОСОБА_1 вимоги про усунення порушення основного зобов`язання від 10 липня 2013 року з попередженням про те, що у разі невиконання такої вимоги буде звернено стягнення на предмет іпотеки.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом

(стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки, визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» у вказаній редакції Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом із тим, згідно з пунктом 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

У вказаних правових нормах визначено вичерпний перелік документів, обов`язкових для подання, та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 13 жовтня 2014 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дерев`янко В. В. відправила ОСОБА_1 вимогу ОСОБА_2 про усунення порушення основного зобов`язання, яка вручена адресату службою кур`єрської доставки «Grandex»

14 жовтня 2014 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з недоведеністю.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14 квітня 2021 року

у справі № 134/1743/17 (провадження № 61-14265св19), оскільки доказів порушення службою кур`єрської доставки «Grandex» Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України

від 5 березня 2009 року № 270, при врученні позивачу вимоги ОСОБА_2 про усунення порушення основного зобов`язання матеріали справи не містять.

Також підлягають відхиленню доводи заявника про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19) та від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), оскільки суди попередніх інстанцій не встановили порушень Закону України «Про іпотеку» та Порядку під час звернення стягнення на предмет іпотеки і доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують.

Не впливають на правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій і доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 306/1224/16 (провадження № 14-501цс18) про обов`язок державного реєстратора перевірити факт виконання основного зобов`язання іпотекодавцем, перш ніж прийняти рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, оскільки обставини неналежного виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 не спростувала належними і допустимими доказами, більше того таких обставин і не заперечувала.

Крім того, касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові

від 4 липня 2018 року у справі № 569/1221/16-ц (провадження № 14-241цс18) та постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14

і від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 (щодо права власника витребувати своє майно у останнього набувача), оскільки суди встановили, що ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру у порядку, визначеному законом, у особи, яка мала повноваження на відчуження майна.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили в цій частині судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у вказаній частині без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у відповідних частинах без змін.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, незакриваючи провадження у справі.

Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року

у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 1 квітня 2020 року

у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зазначила: «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивач визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року

у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник з ОСОБА_2 щодо предмета іпотеки, тому Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у цій справі. Проте суди зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, пред`явленого до Міністерство юстиції України, з підстав його необґрунтованості, оскільки за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до нього належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Неправильне застосування норм матеріального права надає суду касаційної інстанції повноваження не обмежуватися доводами та вимогами касаційної скарги як визначено частиною третьою статті 400 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про зміну в мотивувальних частинах рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року щодо вирішення позовних вимог, пред`явлених до Міністерства юстиції України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 червня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Судді С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік І. М. Фаловська