Провадження № 22-ц/812/550/26
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 лютого 2026 року м. Миколаїв

справа № 484/1991/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 26 грудня 2025 року суддею Шикерею І.А. в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено того ж дня), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги»

Первомайської міської ради

про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради з указаним вище позовом.

Позивач зазначав, що у листопаді 2022 року його матері, з якою він проживає, не була надана кваліфікована медична допомога. Також сімейний лікар відмовила у призначенні паліативної допомоги, посилавшись на те, що мати не має захворювань, які давали б право на отримання такої допомоги.

Посилаючись на те, що діями та бездіяльністю сімейного лікаря ОСОБА_2 при здійсненні своїх обов`язків йому було спричинено матеріальної та моральної шкоди. Просив стягнути з КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» 181 980 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 134 200 грн на відшкодування моральної шкоди.

Узагальнені доводи інших учасників

Представник КП «Первомайський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради, адвокат О.Іванченко у відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на виклад позивачем норм законодавства без зазначення яке відношення до них має сімейний лікар ОСОБА_2 , та яким є причинно-наслідковий зв`язок між діями та бездіяльністю лікаря та настанням негативних наслідків.

За рекомендацією лікаря ОСОБА_2 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради, яка реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, за наданням паліативної допомоги.

Усі подальші стосунки позивача з Управлінням соціального захисту населення та іншими суб`єктами не входять до сфери відповідальності відповідача та його працівників.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди, позивач не довів розмір витрат на памперси, гігієнічні пелюшки та дитяче харчування.

Крім того, представник відповідача просив стягнути з ОСОБА_1 25 000 грн витрат на надання правничої допомоги, з посиланням, зокрема, на частину 9 статті 141 ЦПК України щодо зловживання стороною процесуальними правами у випадку, коли спір виник внаслідок ї неправильних дій.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2025 року позов залишено без розгляду.

Ухвала мотивована приписами пункту 3 частин першої статті 257 ЦПК України щодо залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини своєї неявки.

Також судовою ухвалою з ОСОБА_1 на користь КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» стягнуто 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи клопотання КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» про стягнення судових витрат, суд посилався на наданий представником відповідача договір № 12-08/2025 від 12.08.2025 про надання правової допомоги, яким погоджено оплату гонорару 25 000 грн, та на виписки з рахунків, згідно яких 20.08.2025 КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» в рахунок оплати за надання правничої допомоги по справі № 484/1991/25 перерахувало адвокату 5 000 грн, а 29.08.2025 20 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та повернути справу до суд першої інстанції.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд в оскаржуваній ухвалі не зазначає, що існують перешкоди у розгляді справи без участі позивача та у чому вони полягають.

Крім того апелянт зазначає, що витрати адвоката на правову допомогу є безпідставно завищеними, оскільки все, що зробив адвокат, це подав відзив на позовну заяву, а суд безпідставно посилається на складність справи, яка не розглядалася.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Посилався на те, що ОСОБА_1 жодного разу не з`явився як у підготовче засідання, так і у судові засідання. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, за адресою, яку він особисто зазначив у позовній заяві.

Направлені ОСОБА_1 судові повістки повертались на адресу суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній», що, з урахуванням у тому числі, висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові 03 серпня 2022 року (справа № 352/54/19, провадження № 61-9596св21), вважається належним повідомленням сторони про час, дату та місце слухання справи.

Крім того, представник відповідача просив стягнути з ОСОБА_1 10 000 грн витрат на надання правничої допомогу в суді апеляційної інстанції, посилаючись на Договір про надання правової допомоги та юридичних послуг №20-01/2026 від 20.01.2026, укладений між адвокатом Іванченко О.В. та Комунальним підприємством «Первомайський міський центр первинної медико санітарної допомоги» Первомайської міської ради.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 2 статті 369, пункту 6 частини 1 статті 353 ЦПК України, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалене за відсутності учасників справи, повне судове рішення складене 19 лютого 2026 року, датою ухвалення рішення є 19 лютого 2026 року.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарг підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ухвалою суду від 07.10.2025 було закрите підготовче засідання та справу призначено до розгляду на 10 год 30 хв. 07.11.2025 року.

Про час та місце розгляду справи сторони були повідомлені у встановленому законом порядку, проте у зв`язку із знаходженням головуючого судді у щорічній відпустці, розгляд справи по суті було перенесено на 10 год 30 хв 01.12.2025 року.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлялись у встановленому законом порядку, позивач повідомлявся так, як він і клопотав у позові, шляхом направлення йому судової повістки за місцем проживання, зазначеним ним у позові. Проте, судова повістка, яка направлялася ОСОБА_1 була повернута до суду без вручення, з відміткою "адресат відсутній", що вважається належним повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Отже, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

У зв`язку з неявкою сторін судове засідання було відкладено на 10 год 30 хв 26.12.2025 року.

Направлена позивачу повістка вдруге повернулась до суду без вручення, з відміткою "адресат відсутній". Тобто позивач повторно не з`явився у судове засідання, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подав.

Позиція апеляційного суду

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦПК України 2004 року особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За правилами частини третьої статті 169 ЦПК України 2004 року у разі повторної неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Аналогічна норма передбачена у пункті 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19 (провадження № 61-21428св19), від 22 вересня 2021 року у справі № 465/205/17 (провадження № 61-9536св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 465/6555/16-ц (провадження № 61-9020св21), від 05 вересня 2022 року у справі № 325/218/21-ц (провадження 61-4672св22).

У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_1 не з`являвся у попередні судові засідання, призначені на 10 год 11 вересня 2025 року, 10 год 30 хв. 07 жовтня 2025 року, та у судові засідання, призначені на 10 год 30 хв. 11 листопада 2025 року, 10 год 30 хв 01 грудня 2025 року, 10 год 30 хв 26 грудня 2025 року.

Про час, дату та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлявся шляхом направлення повісток на зазначену ним адресу.

Судові повістки повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (том І а.с. 222, 239; том ІІ а.с. 1, 5, 9).

Про причини своєї неявки у судові засідання ОСОБА_1 не повідомляв.

Клопотання про розгляд справи без його участі не заявляв.

Процесуальний закон не містить вимог про необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути й поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду.

Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторний характер неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", заява № 11681/85, Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Необхідно враховувати, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в судовому розгляді, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У пункті 3 частини першої статті 207 ЦПК України та пункті 3 частини першої статті 257 ЦПК України слова "може", "має право", "за власної ініціативи" та інші законодавцем не застосовані. Отже, не передбачено можливість інших варіантів дій суду, окрім залишення позовної заяви без розгляду.

Отже, відповідно до пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України року в разі повторної неявки позивача в судове засідання за умови, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, суд зобов`язаний залишити позов без розгляду.

Залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої, пункту 2 частини сьомої, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, зокрема, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України", заява № 36655/02).

Відтак суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі.

Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який вимушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Ураховуючи наведене та те, що судові повістки про день, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, що направлялись судом позивачу ОСОБА_1 , були повернені до суду з відмітками "адресат відсутній за вказаною адресою", що відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про вручення повісток в день проставлення у поштових повідомленнях таких відміток, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Законних підстав для відкладення розгляду справи у суду першої інстанції не було.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині відсутні.

Однак, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині стягнення судових витрат відповідача, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відповідно до частини восьмої статті141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі№742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар успіху як сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§70-72) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19)).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зазначений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн за представництво інтересів КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» у суді першої інстанції, з огляду на обґрунтування позовних вимог, об`єм виконаної адвокатом роботи подання відзиву, та результату розгляду справи - залишення позовної заяви без розгляду, є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, належним чином не обґрунтованим, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради витрат на надання правової допомоги у розмірі 500 грн буде достатнім та таким, що відповідає складності справи та критерію розумності розміру цих витрат, з урахуванням витраченого адвокатом часу та фінансового стану сторін у справі.

Таким чином ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру витрат на надання правової допомоги.

З цих же підстав колегія суддів вважає за доцільне частково задовольнити клопотання представника КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради про стягнення з ОСОБА_1 10 000 грн витрат на надання правової допомоги за участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції.

При цьому суд враховує, що справа розглядається без участі сторін, також враховує обсяг поданого представником відповідача відзиву на апеляційну скаргу, його зміст, який частково дублює оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, та доходить висновку про достатність відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 200 грн.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради підлягають стягненню судові витрати, понесені відповідачем при розгляді апеляційної скарги судом апеляційної інстанції у розмірі 200 грн.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що задовольняючи вимоги відповідача про стягнення витрат на надання правової допомоги у повному обсязі, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та постановив ухвалу, яка на підставі пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України підлягає у цій частині зміні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

частково.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2025 року змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради 500 грн витрат на надання правової допомоги.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Первомайський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Первомайської міської ради 200 грн витрат на надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 19 лютого 2026 року