П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 382/1370/25

Провадження: № 22-ц/824/3976/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кисіль О. А.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферти) № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року, відповідно до умов якого, позивач надає відповідачці грошові кошти в сумі 15 000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 09.10.2024 року, строком на 124 днів, а відповідачка зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. Відтак позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує. За таких обставин, ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором (оферти) № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року, яка станом на 09.02.2025 року складає 40 500 грн, з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13 950 грн - заборгованість по процентам, 1 350 грн - заборгованість за комісією, 2 700 грн - заборгованості за додатковою комісією, 7 500 грн - заборгованості за неустойкою.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 40 500 грн заборгованості за кредитним договором від 09.10.2024 року, а також 2 422,40 грн судових витрат, сплачених позивачем, та 1 500 грн витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що кредитний договір фактично не був укладений, оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів волевиявлення відповідачки на укладення договору саме в електронній формі. Подана паперова роздруківка договору не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» і Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», не містить електронного підпису або інших обов`язкових реквізитів, не дозволяє ідентифікувати підписанта та не підтверджує погодження істотних умов договору, зокрема процентної ставки.

Позивач не довів факт належного прийняття відповідачкою оферти: відсутні докази генерування та використання одноразового ідентифікатора, направлення SMS-повідомлень, підтвердження їх отримання саме відповідачкою, а також хронології дій щодо укладення договору. У зв`язку з цим автентичність так званого «підпису» не може бути перевірена.

Крім того, позивач не довів факту надання кредитних коштів. Розрахунок заборгованості є одностороннім, не є первинним бухгалтерським документом, не містить формули розрахунку, не відображає рух коштів та часткові погашення. Інформаційні довідки фінансових сервісів не підтверджують перерахування коштів саме відповідачці і не дозволяють ідентифікувати банківський рахунок чи платіжну картку як такі, що належать відповідачці.

ОСОБА_1 також вказує на незаконність нарахування неустойки (штрафів, пені) за період дії воєнного стану, оскільки відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України позичальник звільняється від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань у цей період, а нарахована після 24.02.2022 року неустойка підлягає списанню.

Окремо наголошується на нікчемності умов договору щодо комісій, оскільки законодавство про споживче кредитування забороняє стягнення платежів за дії та послуги, які мають надаватися безоплатно або не є послугами у розумінні закону. Позивач не довів правомірність і економічну обґрунтованість таких комісій.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 09.10.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 09.10.2024-100001025 шляхом обміну електронними повідомленнями, а саме прийняття позичальником пропозиції кредитора про укладення кредитного договору (оферти).

Згідно із пропозицією про укладення кредитного договору (кредитної лінії (оферти) від 09.10.2024 року ТОВ «Споживчий центр» пропонував укласти відповідачці кредитний договір, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), що розміщена на вебсайті кредитодавця, заявки, заявки, сформованої на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформованої на сайті кредитодавця, підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомлені на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті (а.с. 15-18).

Відповідно до заявки кредитного договору № 09.10.2024-100001025 (кредитної лінії) позичальнику надано кредит у розмірі 15 000 грн строком на 124 днів з дати його надання; процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів; процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандартна»; денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка: 0,97%.

Умовами договору передбачена комісія, пов`язана з наданням кредиту - 1 350 грн. Комісія за надання нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно графіку платежів. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 1 350 грн у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, тощо. До комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит.

Також умовами договору передбачена неустойка - 150 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми не виконано/неналежно виконаного зобов`язання (а.с. 18-19).

Згідно з відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору № 09.10.2024-100001025 (кредитної лінії), позичальником підтверджено, що ним однозначно та безумовно прийнято (акцептовано) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року, з якими попередньо уважно ознайомився. Для підписання та укладення договору позичальником проставлено електронний підпис мишкою та введено код з смс-повідомлення, що було надіслано на його номер - НОМЕР_1 (а.с. 19-20).

Паспорт споживчого кредиту підписано одноразовим ідентифікатором А595 (зворот а.с. 21-23).

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 15 000 грн відповідачці (позичальниці) підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. №1-0107 від 01.07.2025 року. Видача коштів здійснювалася за допомогою системи iPay (а.с. 12).

Згідно із довідкою-розрахуноком про стан заборгованості за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року, заборгованість позичальника ОСОБА_1 складає 40 500 грн, з яких: 15 000 грн - основного боргу; 13 950 грн - проценти; 1 350 грн - комісії; 7 500 грн - неустойки; 2 700 грн - додаткової комісії. У довідці також вказано, що проценти по кредиту нараховані за період з 09.10.2024 року по 09.02.2025 року (а.с. 11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка взятих на себе кредитних зобов`язань в строки, передбачені договором кредиту належним чином не виконала, при цьому відповідачка не спростувала викладеного у позові та не наддала доказів, щоб свідчили про неотримання даних коштів чи не укладення даного договору.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Системний аналіз указаних норм закону свідчить про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Законом України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом його підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, положення вказаного законодавства свідчать про те, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладення в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 09.10.2024-100001025, за умовами якого реквізити належного позичальниці електронного платіжного засобу для надання коштів позичальниці за даним та наступними договорами: 4731-21ХХ-ХХХХ-6748.

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальницею одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону ОСОБА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає доведеним, що вказаний кредитний договір був підписаний позичальницею ОСОБА_1 за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, який був надісланий ТОВ «Споживчий центр» на номер телефону, зазначений ОСОБА_1 , на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору містяться коди ідентифікатори відповідачки, що і є її безпосереднім підписом.

Крім того, матеріали справи містять лист ТОВ «Споживчий центр» за вих. № 1607/25-01 від 16.07.2025 року, відповідно до якого на номер абонента НОМЕР_2 09.10.2024 о 12:37:18 було доставлено SMS-повідомлення з текстом: «Код підтвердження: А595 для Паспорту НОМЕР_3 для Договору» (а.с. 64).

Вказаний номер абонента та одноразові ідентифікатори відповідають тим, що вказані ОСОБА_1 при укладанні договору.

Також колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не заперечує факту підписання зазначеного кредитного договору.

Проте, звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 стверджує, що позивач не довів факту надання кредитних коштів. Крім того, вказує, що наданий розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, який може підтверджувати наявність заборгованості відповідачки, а інформаційна довідка фінансового сервісу не підтверджує перерахування коштів саме відповідачці і не дозволяють ідентифікувати банківський рахунок чи платіжну картку як такі, що належать відповідачці.

Позивачем надано до суду лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. №1-0107 від 01.07.2025 року, відповідно до якого 09.10.2024 12:39:10 було успішно перераховано кошти на суму 15 000 грн на платіжну картку клієнта НОМЕР_4 , номер транзакції в системі iPay.ua - 532921128, призначення платежу: видача за договором кредиту № 09.10.2024-100001025 (а.с. 12).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними грошима ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що позичальниця ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 не виконала, коштів не повернула.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.

Так, позивачем не надано до суду первинних документів, що відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», проте надано лист від ТОВ «Універсальні платіжні рішення», у якому зазначено факт успішності проведення транзакції про переказ коштів. У свою чергу, відповідачкою, як власником карткового рахунку, також не надано виписку по картковому рахунку № НОМЕР_5 , яка могла б підтвердити факт неотримання вказаних грошових коштів.

Відповідачка не надала доказів того, що банківська картка, на яку перераховано сума кредитних коштів, їй не належить, або того, що кошти на такий рахунок не надходили.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні фіксувати факт здійснення господарської операції. Ця норма не встановлює вичерпного переліку таких документів, а зосереджується на їхній суті. У випадку перерахування коштів через платіжного оператора офіційний звіт платіжного оператора, що детально описує транзакцію (дату, час, суму та реквізити карткового рахунку позичальника, на який були зараховані кошти), є належним та допустимим первинним документом, що беззаперечно підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику. Вони фіксують всі етапи господарської операції від кредитора до позичальника через платіжного оператора.

Згідно із Законом України «Про електронні довірчі послуги», електронні документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (КЕП), мають таку ж юридичну силу, як і паперові документи.

У змагальному процесі кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачка, посилаючись виключно на формальні заперечення щодо форми доказів позивача, не заперечує сам факт отримання нею грошових коштів на свій картковий рахунок. Більше того, відповідачка не надала власних доказів (зокрема, виписки з його карткового рахунку), які б спростовували факт зарахування коштів, а також не заявляла клопотань про витребування таких доказів судом. Така процесуальна поведінка, яка полягає у запереченні доказів позивача без фактичного спростування основного предмету доказування та без використання передбачених ЦПК України процесуальних механізмів для доведення своєї позиції, свідчить про недобросовісне здійснення відповідачкою своїх процесуальних прав.

Крім того, карткою субконто відносно контрагента ОСОБА_1 за договором № 09.10.2024-100001025 підтверджується, що відповідачка не сплатила кредитодавцю ТОВ «Споживчий центр» жодного платежу. У цій картці міститься детальний (поденний) розрахунок заборгованості по кредиту, процентам та комісії, що у сумі станом на 09.02.2025 року складає 33 000 грн (без нарахування неустойки) (а.с. 56-63).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідачки суми заборгованості за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року за тілом кредиту.

Щодо процентів за користування кредитами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Тобто, питання визначення процентної ставки за кредитним договором вирішується виключно сторонами у договорі.

Колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що проценти за користування кредитом, які регулюються ст.ст. 1048,1056-1 ЦК України, та нараховуються протягом строку договору та компенсація (штраф, пеня) за невиконання зобов`язання за договором є різними поняттями та правовими категоріями, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами встановлено та погоджено сторонами.

Разом з тим, стягуючи неустойку у розмірі 7 500 грн за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року, суд першої інстанції припустився помилки, оскільки неустойка нарахована з жовтня 2024 року, тобто, в період воєнного стану, що прямо суперечить п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, тому суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 року № 2120-IX, серед іншого, внесено зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК та доповнено його пунктом 18 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Здійснюючи тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Верховний Суд в постанові від 12.06.2024 року у справі № 910/10901/23 виснував, що в період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки - звільнення від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення повернення коштів. Аналогічна позиція Верховного Суду викладена в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23.

Отже, на період дії воєнного стану позичальники звільняються від сплати неустойки, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково стягнув на користь позивача неустойку, в той час, як позовні вимоги в цій частині не підлягали до задоволення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини у справі, висновки суду не в повній мірі відповідають наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цілому.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у другому абзаці резолютивної частини зазначив сукупний розмір заборгованості, що підлягав стягненню з відповідачки на користь позивача, не вказавши складових боргу, колегія суддів вважає, що другий абзац резолютивної частини рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року підлягає зміні шляхом викладення його резолютивної частини в редакції цієї постанови. При цьому розмір заборгованості за тілом кредиту є незмінним, а судом зменшується розмір заборгованості за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року на суму заборгованості по неустойці у розмірі 7 500 грн. За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ТОВ «Споживчий центр» сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є зменшення розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідачки пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (81,48%), а саме у розмірі 1 973,77 грн (2 422,40 грн х 81,48%).

При подачі апеляційної скарги скаржницею сплачено судовий збір у розмірі 4 542 грн. Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачкою судовий збір підлягає стягненню на її користь з позивача пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (18,52%), а саме у розмірі 841,18 грн (4 542 грн х 18,52%).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «Споживчий центр» різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки, та сумою, яку відповідачка має компенсувати позивачу, а саме 1 132,59 грн (1 973,77 грн - 841,18 грн).

Також, з урахуванням того, що позов задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 1 222,20 грн (1 500 грн х 81,48%).

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мойсак Лесі Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по неустойці за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в позові.

У зв`язку з чим другий абзац резолютивної частини рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року викласти в такій редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) заборгованість за кредитним договором № 09.10.2024-100001025 від 09.10.2024 року у розмірі 33 000 (тридцять три тисячі) грн, з яких: 15 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 13 950 грн - заборгованість по процентам, 1 350 грн - заборгованість за комісією, 2 700 грн - заборгованості за додатковою комісією.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (, адреса: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 132,59 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 1 222,20 грн, а всього 2 354 (дві тисячі триста п`ятдесят чотири) грн 79 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура