УХВАЛА

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 500/2395/18

провадження № 61-2495ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Селянського (фермерського) господарства «Чебана Петра Григорійовича», Селянського (фермерського) господарства «Ніколенко Ігор Степанович», треті особи: ОСОБА_1 , Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту

та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності

та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_8 та ТОВ «Злагода» звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , СФГ «Чебана Петра Григорійовича», СФГ «Ніколенко Ігор Степанович», треті особи: ОСОБА_1 , Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області рішенням від 26 травня 2025 року відмовив ОСОБА_9 та ТОВ «Злагода» у задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.

Одеський апеляційний суд ухвалами від 01 липня 2025 року та від 11 липня

2025 року відкрив апеляційні провадження у цій справі.

ОСОБА_1 18 грудня 2025 року, 22 грудня 2025 року, 25 грудня 2025 року,

06 січня 2026 року, 12 січня 2026 року, 19 січня 2026 року, 22 січня 2026 року, 23 січня 2026 року (вісім разів) зверталася із заявами у даній справі про відвід суддів

Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.

09 лютого 2026 року від ОСОБА_1 знову надійшла заява про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 16 лютого 2026 року визнав заяву

ОСОБА_1 від 09 лютого 2026 року про відвід суддів Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. зловживанням процесуальними правами та залишив її без розгляду.

Стягнув зі ОСОБА_1 на користь держави штраф у розмірі 3 328, 00 грн.

26 лютого 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду

від 16 лютого 2026 року, у якій просить скасувати оскаржену ухвалу в частині накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 3 328,00 грн.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією

з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

У справі, що переглядається апеляційний суд установив, що ОСОБА_1 18 грудня 2025 року, 22 грудня 2025 року та 25 грудня 2025 року вже зверталася із заявами

у даній справі про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 29 грудня 2025 року зазначені заяви

про відвід визнав необґрунтованими. Справу передав іншому судді для вирішення питання про відвід суддів.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2026 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяв про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,

Сегеди С. М.

Крім того, 06 січня 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. та судді Сегеди С. М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 січня 2026 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. та судді Сегеди С. М.

12 січня 2026 року та 19 січня 2026 року ОСОБА_1 знов звернулася із заявами про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. та судді Сегеди С. М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 23 січня 2026 року вказані заяви визнав зловживанням процесуальними правами та заяви залишив без розгляду.

22 січня 2026 року та 23 січня 2026 року від ОСОБА_1 знов надійшли заяви

про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 29 січня 2026 року заяви ОСОБА_1 визнав зловживанням процесуальними правами та залишив їх без розгляду.

Крім того, попередив ОСОБА_1 , що у разі безпідставних заяв про відвід суддям Громіку Р. Д., Драгомерецькому М. М. та Сегеді С. М., до неї можуть бути застосовані заходи процесуального примусу, встановлені статтею 144 ЦПК України.

Копія ухвали суду апеляційної інстанції від 29 січня 2026 року отримана

ОСОБА_1 04 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд».

Вивчивши заяву ОСОБА_1 від 09 лютого 2026 року про відвід суддів

Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М., колегія суддів Одеського апеляційного суду зазначила, що вказана заява містить ті самі підстави відводу,

що й заяви від 18 грудня 2025 року, 22 грудня 2025 року, 25 грудня 2025 року,

12 січня 2026 року, 19 січня 2026 року, 22 січня 2026 року та 23 січня 2026 року.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що в даному випадку, звернення заявника із заявами про відвід суддів з тих самих підстав, які вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, є зловживанням учасників судового процесу своїми процесуальними правами, які призводять до затягування судового процесу, що є неприпустимим.

ОСОБА_1 в ухвалі Одеського апеляційного суду від 29 січня 2026 року була попереджена, що у разі безпідставних заяв про відвід суддям Громіку Р. Д., Драгомерецькому М. М. та Сегеді С. М., до неї можуть бути застосовані заходи процесуального примусу, встановлені статтею 144 ЦПК України.

Враховуючи кількісні безпідставні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів

Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М. у цивільній справі № 500/2395/18, які також містять висловлення заявника, спрямовані як на образу суддів

Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. та Сегеди С. М., так і на образу Одеського апеляційного суду, виражаючи при цьому до них глибоку неповагу, апеляційний суд виснував про необхідність залишення без розгляду заяву ОСОБА_1

від 09 лютого 2026 року про відвід суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Сегеди С. М. з підстав зловживання учасником справи своїми процесуальними правами та накладення на ОСОБА_1 в порядку статті 148 ЦПК України штрафу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 3 328, 00 грн.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню,

не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (пункт 1 частини другої

статті 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частина четверта статті 44 ЦПК України).

Відповідно до статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу

є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках

з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф (пункт 5 частини першої

статті 144 ЦПК України).

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету

з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин; невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк; порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу (частина перша

статті 148 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Встановивши, що ОСОБА_1 неодноразово заявляла безпідставні відводи суддям Громіку Р. Д., Драгомерецькому М. М., Сегеді С. М. у справі

№ 500/2395/18, тобто вчиняла дії, спрямовані на затягування розгляду справи,

що свідчить про зловживання процесуальними правами, апеляційний суд

з дотриманням норм процесуального права обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме

3 328, 00 грн, застосувавши таким чином захід процесуального примусу.

Схожа правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року

у справі № 530/1291/16-ц (провадження № 61-22560св19).

Посилання заявниці на те, що суд незаконно застосував до неї заходи процесуального примусу у вигляді штрафу у розмірі 3 028,00 грн є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак суд апеляційної інстанції застосував до заявника штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, доводи касаційної скарги щодо незаконного застосування заходів процесуального примусу у вигляді штрафу не можуть бути підставою

для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції і тлумачення на свій розсуд норм процесуального права.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскарженого судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом положень статтей 44, 148 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали

(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі щодо оскарження ухвали Одеського апеляційного суду

від 16 лютого 2026 року в частині накладення штрафу в порядку процесуального примусу на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 лютого

2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 , Товариства

з обмеженою відповідальністю «Злагода» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Селянського (фермерського) господарства «Чебана Петра Григорійовича», Селянського (фермерського) господарства «Ніколенко Ігор Степанович», треті особи: ОСОБА_1 , Державна служба морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України (Адміністрація судноплавства), про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров