Ухвала

Іменем України

17 березня 2026 року

м. Київ

справа № 161/13419/25

провадження № 61-3377ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ) щодо відмови у знятті арешту з належного йому нерухомого майна; зобов`язати ДВС скасувати арешти на його майно, накладені постановою державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 22 березня 2016 року у ВП № НОМЕР_1, реєстраційний номер обтяження 13815046, постановою державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ б/н від 20 листопада 2008 року, реєстраційний номер обтяження 8213217, а також постановою державного виконавця Першого ВДВС Луцького МУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 19 жовтня 2011 року у ВП № НОМЕР_2, реєстраційний номер обтяження 11750112.

Скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що він мав намір реалізувати своє право на реєстрацію та відчуження нерухомого майна, проте дізнався у нотаріуса про наявність арештів, зареєстрованих у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згодом він звернувся до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ, де 27 червня 2025 року отримав інформацію, що державними виконавцями відділу були накладені арешти на його майно, а матеріали виконавчих проваджень знищені у зв`язку із закінченням строків їх зберігання. Так, згідно даних АСВП на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 0308/10918/12 про солідарне стягнення з нього на користь ПАТ «ВТБ Банк» 948 730,81 грн заборгованості. Інші обтяження зазначені у зверненні ідентифікувати неможливо. Оскільки виконавчі документи у вказаних провадженнях відсутні, тому вважає, що відсутні і правові підстави для подальшого існування накладених арештів. Такий арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Наявність обтяження нерухомого майна, накладеного державним виконавцем, перешкоджає здійсненню його майнових прав, а тому він змушений звертатися за захистом своїх прав до суду. Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 16 грудня 2025 року в задоволенні скарги відмовив.

Волинський апеляційний суд постановою від 29 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2025 року - без змін.

10 березня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 29 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на його майно як боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувачів, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Державним виконавцем не наведено належними та допустимими доказами правомірності накладення арешту на його майно, а наявність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про накладення арешту перешкоджає вільно розпоряджатися його майном.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно із даними пошуку в АСВП на виконанні у ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ перебували виконавчі провадження, а саме: ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 08 лютого 2012 року № 2-7406/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 41 960,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2011 року становить 335 261,80 грн, судового збору в розмірі по 850,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі по 60,00 грн, а всього 356 171,80 грн, на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21 квітня 1999 року) 24 березня 2016 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу; ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 13 вересня 2012 року № 0308/10918/12, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 948 730,81 грн, на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21 квітня 1999 року) 23 березня 2016 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Вищевказані виконавчі провадження знищені у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

ОСОБА_1 звернувся із заявою до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ МЮ щодо зняття арешту з належного йому нерухомого майна та про виключення відомостей про нього як про боржника з Єдиного реєстру боржників, а також скасування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення.

Згідно із наданої відповіді ДВС на виконанні у відділі перебувало ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області № 0308/10918/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості у розмірі 948 730,81 грн. Інші обтяження, зазначені у зверненні, ідентифікувати неможливо.

У процесі примусового виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, стягувачами є ПАТ «ВТБ Банк», відомості про правонаступників якого відсутні, а також АТ КБ «Приватбанк», ВАТ «Сведбанк» та правонаступник ПАТ КБ Надра - ТОВ «Брайт Інвестмент».

Проте, зобов`язання боржника перед стягувачами не виконані, заборгованість не сплачена, що підтверджується зокрема розрахунком АТ КБ «ПриватБанк». Виконавче провадження не завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу.

Боржником ОСОБА_1 не надано жодного доказу виконання ним рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2012 року, на підставі якого було видано виконавчий лист, що перебував у провадженні ВДВС у м. Луцьку.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Оспорюваний арешт на майно боржника ОСОБА_1 накладався відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Аналогічна за змістом норма закріплена в частині першій статті 48 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться в статті 56 Закону № 1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник-фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скарги, оскільки у державного виконавця були відсутні передбачені законом підстави для зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а оскаржуване судове рішення є законним, ухвалено з додержанням норм права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувачі: Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», на бездіяльність державного виконавця.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов