Справа № 489/1175/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Кокорєв В. В.
Провадження № 22ц/812/533/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Колосовою О. М.,

за участю: заступника начальника відділу Гаїбова Р. Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

подану від його імені представницею ОСОБА_2 ,

на ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Кокорєва В. В. в залі суду в місті Миколаєві о 9год 56хв, зі складанням повного судового рішення 25 грудня 2025 року, у справі

за скаргою

ОСОБА_1

на незаконні дії державного виконавця Інгульського

Відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві

Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

(далі Інгульського ВДВС)

у виконавчому провадженні та зобов`язання скасувати арешт, -

В С Т А Н О В И Л А:

7 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свою представницю ОСОБА_2 , звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати незаконними дії державного виконавця Інгульського ВДВС з примусового виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2015 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, що ним здійснені у виконавчому провадженні (ВП) №47845896 та пов`язані з накладенням арешту на всі банківські рахунки, в тому числі на той, на якому накопичуються його заробітна плата. Просив визнати ці дії державного виконавця щодо відмови у знятті зняти арешту грошових коштів заробітної плати на його картковому рахунку незаконними та зобов`язати державного виконавця Інгульського ВДВС скасувати арешт його зарплатного рахунку НОМЕР_1 , який відкрито в АТ КБ «Приватбанк» .

В обґрунтування вимог скарги зазначав, що у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів державним виконавцем накладено арешт на всі його банківські рахунки, в тому числі на рахунок відкритий у АТ КБ «Приватбанк», на який надходить його заробітна плата від військової частини НОМЕР_2 , внаслідок чого цей рахунок має спеціальний режим використання. Тому його представницею державному виконавцю направлена вимога про зняття арешту з цього рахунку із наданням доказів його належності до зарплатного, але державний виконавець відповів відмовою у вчиненні такої дії.

Втім, накладення арешту на такі виплати боржника в рахунок виконання судових рішень відповідно до статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану» не може бути вчинено, після фактичного здійснення утримань із заробітної плати за виконавчим документом за межами дозволених законом розмірів відрахувань. Тобто після фактичного здійснення утримань із заробітної плати, які не можуть перевищувати 50%, арешт на грошові кошти, що складають заробітну плату не може бути накладений, та такий арешт не може бути накладений на всі грошові кошти, які складають заробітну плату.

Посилаючись на ці обставини, вважали накладення арешту на заробітну плату незаконним, оскільки він порушує його права та позбавляє можливості утримувати себе та свою сім`ю, і тому він має бути знятий.

На скаргу ОСОБА_1 . Інгульським ВДВС міста Миколаєва подано відзив, у якому відділ виконавчої служби зазначив про необґрунтованість доводів боржника, враховуючи те, що після проведення виконавчий дій, пов`язаних з накладенням арештів на майно боржника, 22 квітня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника в межах суми звернення стягнення 200 853 грн 60 коп. та визначено поточний рахунок боржника у банку для здійснення видаткових операцій, а також встановлено, що боржник отримує дохід у військовій частині НОМЕР_2 , у зв`язку із чим виконавцем винесено 14 березня 2025 року постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку направлено за місцем роботи для виконання.

Тобто встановивши наявність у боржника заборгованості, сукупний розмір якої перевищує розмір платежів за три місяці, державний виконавець зобов`язаний накласти арешт на майно (кошти) боржника, яку виконує банк, та який повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та вразі надходження на рахунок коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути постанову без виконання. Натомість від банку таких повідомлень не надходило. Також у наданій довідці АТ КБ «Приватбанк» повідомило, що на рахунок, на який надходять зарплатні кошти, може бути зарахована будь-яка виплата або переказ.

Таким чином рахунок боржника у АТ КБ «Приватбанк» не є спеціальним рахунком для отримання виключно заробітної плати, а є рахунком на який можуть надходити будь-які виплати, що пояснює відсутність відповідного повідомлення від банку.

Крім того, положення частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» не відносять заробітну плату до коштів, на які не можуть бути звернуто стягнення, а тому твердження боржника, що на такі кошти не може бути накладено арешт не ґрунтуються на законі.

Вказував, що обов`язок визначити статус коштів та рахунку покладено на банківську установу, а саме на АТ КБ «Приватбанк».

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановлюючи таку ухвалу, суд виходив з відсутності існування таких обставин, з якими законодавець пов`язує виникнення у державного виконавця обов`язку зняти арешт.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє через свою представницю ОСОБА_2 , просить скасувати ухвалу суду і постановити нову про задоволення його скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що після стягнення 28 жовтня 2025 року з його рахунку 140 656 грн 84 коп. , загальний розмір заборгованості за останнім розрахунком змінився та наразі складає 2 386 грн 25 коп., а тому накладений арешт є недоречним.

Крім того зазначив, що накладення арешту на заробітну плату боржника, що надходить на його рахунок, після фактичного здійснення утримань із заробітної плати, які не можуть перевищувати 50%, є незаконним та такий арешт не може бути накладений на всі грошові кошти, які складають заробітну плату, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий.

Зазначав також про спеціальний режим розрахункового рахунку, на який надходить його заробітна плата, що не дозволяє виконавцю звертати стягнення на такі доходи боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу Інгульський ВДВС вважав апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, заперечив її доводи, виклавши аргументи зазначені ним у відзиві на скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Інгульському ВДВС перебуває виконавче провадження №47845896, відкрите 12 червня 2015 року за постановою державного виконавця з примусового виконання рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2015 року на підставі виданого 4 червня 2015 року виконавчого листа №2/489/1138/15, про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с.21зв).

У межах виконавчого провадження, постановою заступника начальника Інгульського ВДВС від 22 квітня 2024 року накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, в також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику в межах суми стягнення у розмірі 200 853 грн 60 коп. ( т 2. а.с.3).

Іншою постановою заступника начальника Інгульського ВДВС від 6 червня 2024 року рахунок ОСОБА_1 , відкритий У АТ КБ «Приватбанк», визначено як рахунок для здійснення видаткових операцій в межах сум, які не перевищують двох мінімальних заробітних плат, на підставі поданої заяви боржника (т.2 а.с.28).

В подальшому, за встановленням обставин того, що боржник працевлаштувався та отримує дохід у військовій частині НОМЕР_2 , заступником начальника відділу 14 березня 2025 року винесено постанову про звернення стягнення на доходи, які отримує ОСОБА_1 у в/ч НОМЕР_2 . Військову частину зобов`язано відрахувати із суми доходів боржника, що залишається після сплати податків та зборів, у розмірі 50% для погашення загальної суми боргу за виконавчим провадженням в розмірі 298 774 грн 59 коп. та далі частину його заробітку для дитини відповідного віку (т.1 а.с.129, т.2 а.с.4).

Із звіту про здійснення відрахувань та виплат Військової частини НОМЕР_2 (т.2 а.с.17) вбачається, що починаючи з квітня 2025 року, в тому числі з врахуванням отриманого ОСОБА_1 доходу за березень 2025 року, на підставі виконавчого листа та постанови заступника начальника ВДВС від 14 березня 2025 року військовою частиною здійснено утримання у відповідних розмірах: 50% на погашення боргу за виконавчим провадженням та 25% на сплату аліментів на утримання дитини, тобто загальний розмір утримань з доходу боржника за місцем проходження служби складає 75%.

Втім, після проведених утримань, суми доходу за цільовим призначенням перераховуються на рахунок боржника НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», про що свідчать довідка АТ КБ «ПриватБанк» та довідка військової частини про нарахування ОСОБА_1 сум грошового утримання (т.1 а.с.111, 120, т.2 а.с.16-17), з яких в подальшому на підставі постанови заступника начальника Інгульського ВДВС від 22 квітня 2024 року теж стягується утримання шляхом списання з розрахункового рахунку в межах суми накладеного арешту, оскільки межі використання боржником отриманого ним доходу визначені на підставі постанови заступника начальника Інгульського ВДВС від 6 червня 2024 року.

Тому, у зв`язку зі зміною обставин щодо отриманого та утриманого доходу, 14 серпня 2025 року боржник ОСОБА_1 та 25 серпня 2025 року його представниця звернулися з заявами до заступника начальника ВДВС з проханням зняти арешт з рахунку, відкритому в АТ КБ «Привабанк» на ім`я боржника, мотивуючи це тим, що рахунок має спеціальний режим «зарплатного» та на нього надходять грошові кошти, які складають заробітну плату боржника ( т. 1. а.с.122-124, т. 2 а.с.11-12).

Листом від 9 вересня 2025 року Інгульський ВДВС повідомив представницю боржника про неможливість зняття арешту з рахунку через наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка перевищує суму платежів за три місяці та визначення вказаного рахунку рахунком для здійснення видаткових операцій ( т. 1 а.с.112).

За такого, обґрунтовуючи незаконність дій заступника начальника ВДВС з відмови зняти арешт з рахунку, який має спеціальний режим використання, оскільки є зарплатним рахунком, боржник та його представниця просили суд зобов`язати зняти арешт з грошових коштів, які надходять на цей рахунок, як заробітна плата.

В той же час заступник начальника Інгульського ВДВС у місті Миколаєві не погодився з наведеним обґрунтуванням боржника та вказав, що рахунок, відкритий на його ім`я в АТ КБ «ПриватБанк» є поточним і кошти, які надходять на нього не мають спеціального визначення, як заробітна плата, внаслідок чого накладений на них арешт сприяє погашенню заборгованості, яка виникла у зв`язку з тривалим невиконанням боржником судового рішення.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

У зв`язку з введенням воєнного стану, на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», до Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» внесені доповнення, де законодавцем у пункті 10-2 , серед іншого передбачено, що боржники, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, можуть здійснювати видаткові операції з поточного рахунку на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет України на 1 січня поточного календарного року, а також сплачувати податки, збори без урахування такого арешту, за умови що такий поточний рахунок визначений для здійснення видаткових операцій у порядку, встановленому цим підпунктом. Звернення стягнення у межах зазначеної суми на такому рахунку не здійснюється.

Тому, враховуючи те, що за довідкою АТ КБ «ПриватБанк» (т.1 а.с.125) рахунок, відкритий на ім`я боржника ОСОБА_1 немає спеціального режиму використання та є поточним рахунком, на який надходять кошти, як за цільовим призначенням у виді заробітної плати, так і за нецільовим призначенням, а виконавцем вже визначено межі здійснення боржником видаткових операцій по цьому рахунку на підставі його заяви, суд першої інстанції відмовив у визнанні дій заступника начальника ВДВС незаконними з відмови у знятті арешту з зарплатного рахунку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів вважає можливим погодитися, оскільки порядок арешту та звернення стягнення на кошти, які знаходяться на банківських рахунках боржника, що не мають спеціального режиму використання, здійснено заступником начальника ВДВС під час винесення постанови від 22 квітня 2024 року правильно, та в змісті постанови зроблено припис для банків про те, що арешту не підлягають кошти, звернення стягнення на які заборонено законом або рахунки мають спеціальний режим.

Тобто у постанові про накладення арешту враховані положення частини 3 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно того, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Оскільки рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім`я боржника в АТ КБ «ПриватБанк», є поточним та немає спеціального режиму використання, вимога ОСОБА_1 про визнання дій заступника начальника ВДВС незаконними з відмови у знятті арешту з цього рахунку, як зарплатного, не є обґрунтованою, а висновки суду першої інстанції за цими обставинами є такими, що відповідають як нормам матеріального права, так і узгоджуються з обставинами справи.

В той же час, судом першої інстанції не звернута увага на іншу обставину справи стосовно того, що із доходу, який надходить на банківський поточний рахунок за цільовим призначення, як заробітна плата чи грошове утримання, додатково погашається заборгованість боржника зі сплати аліментів, після проведення утримань за місцем його служби загальним обсягом 75% від грошового утримання, на яке вже звернуто стягнення заступником начальника ВДВС.

При тому сам порядок звернення стягнення на заробітну плату, який визначається розділом ІХ Закону України «Про виконавче провадження», пов`язаний з винесенням виконавцем відповідної постанови, що ним надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату та інші доходи, внаслідок чого здійснення контролю за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника покладено саме на виконавця, який його здійснює за власною ініціативою.

Одночасно цими положеннями Закону на підприємства, установи, організації, фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, покладено обов`язок подання виконавцю окремого звіту про здійснені відрахування та виплати за встановленою формою щомісяця та після закінчення строку відповідних виплат або у разі звільнення працівника .

Тобто здійснення контролю за виконанням постанови виконавця про звернення стягнення на заробітну плату чи інші доходи боржника здійснюється самим виконавцем на підставі звітів, які надають установи чи органи, яким така постанова надіслана для виконання.

За такого та у відповідності до положень, що містяться у частинах 2 та 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження», контроль здійснюється виконавцем на підставі звітів, що надані йому роботодавцями в частині того, щоб утримання із заробітної плати за виконавчими документами не перевищували 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику.

Втім, за відсутністю звітів, що мали бути направлені військовою частиною виконавцю, стягнення на грошове утримання боржника на підставі постанови заступника начальника ВДВС про звернення стягнення на заробітну плату та постанови про накладення арешту на банківський рахунок призвели до перевищення обсягу загальних стягнень за виконавчими документам на доходи ОСОБА_1 , розмір яких встановлено Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене та висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений нею у постанові від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20, доводи боржника та його представниці в частині наявності підстав для зняття арешту з коштів, які надходять за цільовим призначенням від військової частини, як заробітна плата чи грошове утримання на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я боржника, колегія суддів вважає обґрунтованими, з огляду на те, що з нарахованого грошового утримання за постановою виконавця військовою частиною вже здійснено утримання в межах виконавчого провадження в обсязі, що перевищує 70%, внаслідок чого немає підстав для додаткового стягнення цих коштів під час переказу їх до виплати ОСОБА_1 .

Отже, немає і підстав для арешту таких коштів на поточному рахунку боржника, враховуючи фактичне порушення його прав на отримання заробітної плати чи грошового утримання, як єдиного джерела існування.

За наведеного висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання зняти арешт з таких коштів не є правильним.

Згідно зі статтями 447, 451 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Тому, з метою захисту прав особи боржника на отримання коштів для свого особистого існування та одночасному захисту прав стягувача на належне виконання судового рішення, яке є обов`язковим на усій території країни, колегія суддів вважає за необхідне зняти арешт з коштів боржника, які за цільовим призначенням надходять як заробітна плата чи грошове утримання, на рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», що був накладений в межах виконання постанови заступника начальника відділу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича від 22 квітня 2024 року, без зняття арешту з інших видів коштів з нецільовим призначенням, які можуть надходити на цей рахунок без спеціального режиму використання.

Таким чином, у відповідності до положень, передбачених статтею 375 ЦПК України, ухвала суду в частині відмови у визнанні дій незаконними підлягає залишенню без змін, ухвала в частині відмови у знятті арешту відповідно до пунктів 3 і 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню із зобов`язанням зняти арешт виключно з коштів, які надходять на поточний банківський рахунок за цільовим призначенням, як заробітна плата чи грошове утримання.

При тому ухвалюючи постанову, підстави для врахування інших постанов заступника начальника ВДВС про накладення штрафів та на їх підставі нової постанови про накладення арешту від 21 листопада 2025 року відсутні, з огляди на обґрунтування вимог та меж поданої боржником скарги, яка була предметом судового розгляду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені представницею Мотальовою-Кравець Валерією Юріївною, задовольнити частково.

Ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешт зарплатного рахунку скасувати та ухвалити в цій частині нову, якою вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зняти арешт з коштів, які за цільовим призначенням надходять як заробітна плата чи грошове утримання, на рахунок НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», що був накладений в межах виконання постанови заступника начальника відділу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гаїбова Руслана Ельшановича від 22 квітня 2024 року під час примусового виконання виконавчого листа №2/489/1138/15, виданого 4.06.2015, в межах виконавчого провадження №47845896.

Ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 18 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання незаконними дій державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова