Справа № 465/5668/23 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3318/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника позивача Євстратенко С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Гетьман" на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 липня 2023 року в складі судді Ванівського Ю.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору безпроцентної позики від 24 липня 2023 року та Договору іпотеки від 24 липня 2023 року,-

встановив:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2023 рокуприйнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання у справі.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Заяву обгрунтовував тим, що спірні договори суперечать Цивільному кодексу України, а також Закону України «Про іпотеку», оскільки на час їх укладення основного зобов`язання не існує. Зокрема, позику за договором безпроцентної позики від 24.07.2023, відповідачкою йому не передано.

Оскільки щодо спірного майна заявлені позовні вимоги, тобто майно знаходиться в спорі, в той час, як відповідачка має можливість здійснити реєстрацію права власності на нього та в подальшому розпоряджатися і відчужувати його на користь третіх осіб, просив про забезпечення позову шляхом накладення заборони на його відчуження.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки задоволено.

Заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та суб`єктам державної реєстрації прав (в тому числі виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольській міським, районним, районним у м.Києві та Севастополі державним адміністраціям, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, будь які реєстраційні дії, в тому числі відкриття та/або закриття розділів в державному реєстрі прав, а також вносити до державного реєстру прав записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо наступного нерухомого майна :

- нежитлові приміщення, а саме: підвальні приміщення під літерами від «X», «XI а»,

«XII», «XIII», «XIV», площею 49,2 кв.м, та приміщення 1-го поверху під літерами від "114" по

"134" включно, "VI", "VII" площею 241,3 кв.м, загальною площею 290,5 кв.м., що розташовані

за адресою:

АДРЕСА_1 - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -1;

- нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м., що розташоване за адресою:

АДРЕСА_2 - реєстраційний номер

об`єкта нерухомого майна - 27;

- нежитлові приміщення 54-1 - 54-21, приміщення підвалу XVIII-XXII, загальною

площею 369,8 кв.м., що розташовані за адресою:

АДРЕСА_3 (сім «а»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -

1;

- нежитлові приміщення 1 поверху, загальною площею 113,1 кв.м., що розташовані за

адресою: АДРЕСА_4 ,

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1;

- нежитлові приміщення, а саме: нежитлові приміщення в підвалі, позначені номерами

II,III; на першому поверсі будинку - 11-1,11-2,11-3,11-4,11-5, загальною площею 88,5 кв.м., що

розташовані за адресою:

АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1;

- нежитлові приміщення 1 -го поверху, загальною площею 86,8 кв.м., позначені за планом

земельної ділянки літерою «А-5» (1-11), що розташовані за адресою:

АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта

нерухомого майна - 1;

- нежитлові приміщення, а саме: приміщення позначені в поверховому плані

літерами 69; 70; 70 (1); 71-75; 89; 90 і розташовані на першому поверсі будинку, загальною

площею 119,7 кв.м., що розташовані за адресою:

АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого

майна - 1;

- земельна ділянка площею 1(один) га, що розташована за адресою: Львівська область,

Стрийський (колипшя назва - Сколівський) район, Тухольківська сільська рада, урочище Стаї.

категорія земель - землі рекреаційного призначення, вид цільового призначення земельної

ділянки: 07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, кадастровийномер земельної ділянки: :02:000:0102, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 45.

Ухвалу суду оскаржив представник ТОВ Фірма «Гетьман» Іванишин О.О., в апеляційній скарзі зазначає, що ТОВ фірма «Гетьман» є власником нерухомого майна на підставі таких документів:

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстр. №1510 від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Нор Н.М., предмет: земельна ділянка, площею 1,0000 га, кадастровий номер :02:000:0102, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва відпочинкового комплексу, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, Тухольківська сільська рада, урочище «Стаї».

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстр. №1513 від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Нор Н.М., предмет: нежитлові приміщення, загальною площею 369,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстр. №1518 від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Нор Н.М., предмет: нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстр. №1523 від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Нор Н.М., предмет : нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 86,8 кв.м. (приміщення позначені за планом земельної ділянки літерою «А-5» (1-11), що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 ;

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, реєстр. №1538 від 09.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Нор Н.М., предмет: нежитлові приміщення загальною площею 88,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлові приміщення загальною площею 119,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ;

- Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу № 1428, реєстр. №378 від 03.03.2006, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Попович Г.І., предмет: нежитлові приміщення загальною площею 290,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .;

- Договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 09.10.2013, реєстр. №4083, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І., предмет: нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 113,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою суду від 26.07.2016 порушено провадження у справі № 914/1875/16 про банкрутство ТОВ фірми «Гетьман», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Постановою суду від 28.07.2016 ТОВ фірму «Гетьман» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, обов`язки ліквідатора покладено на голову ліквідаційної комісії ОСОБА_3 .

01.12.2017 у межах справи про банкрутство відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу майна ТОВ фірма «Гетьман», переможцем торгів визначено ОСОБА_4 , з яким за результатами оскаржуваного аукціону укладено Договір купівлі-продажу б/н від 01.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстр. за № 6269.

У подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено ряд договорів купівлі-продажу, на підставі яких до ОСОБА_1 перейшло право власності на таке нерухоме майно :

1. нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОНМ 27;

2. нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 86,8 кв.м. (приміщення позначені за планом земельної ділянки літерою «А-5» (1-11)), що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 ; РНОНМ 1;

3. нежитлові приміщення загальною площею 290,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОНМ 1;

4. нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 113,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ; РНОНМ 1;

5. нежитлові приміщення 54-1 54-21, приміщення підвалу ХVІІІ-ХХІІ, загальною площею 369,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОНМ 1;

6. нежитлові приміщення загальною площею 88,5 кв.м. (нежитлові приміщення в підвалі позначені номерами II, III; на першому поверсі будинку 11-1, АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 ), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ; РНОНМ 1;

7. нежитлові приміщення загальною площею 119,7 кв.м. (приміщення позначені в поверхневому плані літерами 69, 70, 70(1), 71-75, 89, 90 і розташовані на першому поверсі будинку), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ; РНОНМ 1;

8. земельна ділянка, площею 1,0000 га, кадастровий номер :02:000:0102, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва відпочинкового комплексу, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, Тухольківська сільська рада, урочище «Стаї»; РНОНМ НОМЕР_1 .

24.07.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюк В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3353, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 вказане нерухоме майно.

Разом з тим, при проведенні аукціону з реалізації майна банкрута було порушено вимоги розділу IV Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у зв`язку із чим постановою Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 914/1875/16 визнано недійсними результати аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман", який відбувся 01.12.2017 та визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" та ОСОБА_4 за результатами проведення аукціону від 01.12.2017 із продажу майна банкрута (лот № 1).

ТОВ фірма «Гетьман» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування вказаного нерухомого майна в межах справи про банкрутство ТОВ «Гетьман».

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі №914/1875/16(914/343/24) задоволено позов ТОВ фірми «Гетьман» до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна, а саме:

1. РНОНМ 27, нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ;

2. РНОНМ 1 нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 86,8 кв.м. (приміщення позначені за планом земельної ділянки літерою «А-5» (1-11), що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 ;

3. РНОНМ 1 нежитлові приміщення загальною площею 290,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

4. РНОНМ 1, нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 113,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 ;

5. РНОНМ 1, нежитлові приміщення 54-1 54-21, приміщення підвалу ХVІІІ-ХХІІ, загальною площею 369,8 кв.м., що знаходяться за адресою:

АДРЕСА_12 . РНОНМ 1, нежитлові приміщення загальною площею 88,5 кв.м. (нежитлові приміщення в підвалі позначені номерами ІІ, ІІІ; на першому поверсі будинку 11-1, 11-2, АДРЕСА_9 , 11-4, АДРЕСА_11 ), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ;

7. РНОНМ 1, нежитлові приміщення загальною площею 119,7 кв.м. (приміщення позначені в поверхневому плані літерами 69, 70, 70(1), 71-75, 89, 90 і розташовані на першому поверсі будинку), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 ;

8. РНОНМ 45, земельна ділянка, площею 1,0000 га, кадастровий номер :02:000:0102, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва відпочинкового комплексу, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, Тухольківська сільська рада, урочище «Стаї».

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 та Постановою Верховного суду від 09.07.2025 у справі №914/1875/16 (914/343/24) рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вказаними рішеннями судів встановлено, що нерухоме майно вибуло із володіння ТОВ фірма «Гетьман» поза його волею на підставі недійсного договору купівлі-продажу, а відтак саме ТОВ фірма «Гетьман» є власником нерухомого майна, щодо якого вжито заходи забезпечення позову.

Зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Юридичний аналіз статей 216, 328 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а незаконність набуття права власності, яка встановлена судом не може обґрунтовувати правомірності набуття права власності.

Отже, правочин який визнаний судом недійсним, незалежно від його державної реєстрації у реєстрі прав на нерухоме майно, не породжує наслідків визнання за набувачем права власності на спірне майно, а положення статей 2-5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" мають застосовуватися з врахуванням винятків при визнанні недійсними правочинів у судовому порядку (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.11.2018 у справі №904/6495/13).

З огляду на викладене, у ОСОБА_4 , як у набувача за визнаним недійсним судовим рішенням у справі №914/1875/6 правочином, не виникло повноважень власника, тому і наступний набувач, ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно не набув.

Крім цього, договір іпотеки укладено ОСОБА_1 24.07.2023, тобто після винесення Верховним Судом постанови від 05.07.2023 у справі № 914/1875/16, якою визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ фірма "Гетьман" та ОСОБА_4 за результатами проведення аукціону.

Таким чином, ТОВ фірма «Гетьман» починаючи з 2013 року є законним власником нерухомого майна та на дату постановлення оскаржуваної ухвали саме ТОВ фірма «Гетьман» було власником нерухомого майна, щодо якого було вжито заходи забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Звертає увагу, що невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

При постановленні ухвали суд не врахував вимог ЦПК України, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, не зазначив причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, а навів лише формальне обґрунтування підстав для забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім цього, позивачем не надано жодних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову.

Зокрема, у справі, що переглядається предметом позову є визнання недійсним договору позики та іпотеки, укладених між позивачем та відповідачем за 4 дні до подання позову.

Як вбачається як із змісту оскаржуваного договору позики, так і із інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, строк виконання основного зобов`язання, на підставі якого внесено записи про іпотеку відповідача щодо нерухомого майна, становив 24.07.2025, тобто після 24.07.2025 у відповідача виникло б право вимагати у позивача звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд не дослідив, чи взагалі наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, не врахував, що строк виконання основного зобов`язання не настав, що відповідач не звертався до позивача з вимогою достроково повернути безпроцентну позику, що відповідач не вживав жодних заходів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого відчуження такого майна.

Крім того, враховуючи строк у менш ніж 4 дні, між укладенням договору іпотеки та поданням позову, суд не дослідив належним чином, чи дійсно існує спір між сторонами, чи такий позов подано з іншою метою, зокрема, з огляду на винесення судового рішення у справі № 914/1875/16, та правових наслідків визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ фірми "Гетьман" та ОСОБА_4 , у якого позивач придбав нерухоме майно.

Вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти реєстраційні дії на майно позивача, з огляду на не доведення позивачем належними та допустими доказами необхідності вжиття такого заходу забезпечення позову, а також з огляду на те, що цей конкретний захід забезпечення позову фактично порушує права осіб, які не є учасниками справи.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31.07.2023 у справі №465/5668/23 у повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення його позову.

24.07.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 адвоката Євстратенко С.Ю.на апеляційну скаргу, покликаючись на те, що скаржник не наводить підстав апеляційного оскарження (які норми матеріального права неправильно застосував суд, або які норми процесуального права порушені судом), цитування скаржником здебільшого норм Господарського процесуального кодексу України, постановлення оскаржуваної ухвали за два роки до ухвалення рішення про витребування майна на користь скаржника, відсутність порушення його прав, просить відмовити ТОВ «фірма «Гетьман» в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Євстратенко С.Ю. на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідності вжиття відповідного заходу забезпечення позову, при цьому, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Таким чином, з метою виключення потенційної можливості невиконання рішення суду за результатами судового розгляду справи, у контексті з положеннями ст. 2 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заяву про забезпечення позову необхідно задоволити.

При цьому, суд зазначив, що вжиття заходів забезпечення позову не є вирішенням спору по суті без фактичного його розгляду судом, однак вжиття заходів забезпечення позову, у даному випадку, суд вважаввимушеним заходом, оскільки невжиття заходів забезпечення може утруднити виконання рішення суду через відчуження майна відповідачами.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову є процесуальним питанням, тому перевіряючи законність оскаржуваної ухвали не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, які стосуються суті спірних правовідносин, оскільки таким може бути надана правова оцінка лише при розгляді справи (заявлених позовних вимог) по суті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 1/an_8423/ed_2018_02_28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#8423" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи чи підставність позовних вимог, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Із встановлених апеляційним судом обставин вбачається, що у провадженні Франківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору безпроцентної позики від 24 липня 2023 року та Договору іпотеки від 24 липня 2023 року.

Зокрема, позивач стверджує, що підписавши договір позики та іпотеки, не отримував коштів, тому вважає договір позики неукладеним. У той самий день, що і підписання договору позики, був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання умов договору позики. У зв`язку з недійсністю договору позики та відсутністю основного зобов`язання, виключається і можливість його забезпечення, оскільки недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню.

Колегія суддів виходить з того, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово вказував, що коли в апеляційному порядку переглядається судове рішення за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи, то суд апеляційної інстанції передусім має з`ясувати те, чи дійсно таке рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів такої особи, та виключно у тому разі, якщо суд встановить, що таке рішення стосується прав та інтересів особи, яка не брала участі у справі, суд має надати оцінку іншим доводам щодо невідповідності рішення суду вимогам законності та обґрунтованості.

Вирішення питання, чи стосується рішення суду першої інстанції прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, є першорядним завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку, у тому числі перевіряти дотримання судом правил про підвідомчість спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що ґрунтуються на сформульованому в пункті 1 статті 6 Конвенції положенні про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц (провадження № 61-13912св20), від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23).

Як вже зазначалося, оскаржуючи ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову, представник ТОВ "Фірма "Гетьман" фактично свої доводи зводить до того, що такою ухвалою вирішено питання про права товариства, оскільки застосовані судом заходи забезпечення позову стосуються майна, яке є власністю товариства.

Дійсно, слідуючи матеріалам справи та незважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_5 мають немайнових характер, такі напряму стосуються нерухомого майна, як об`єкту цивільних прав.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи (ст. 178 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Аналіз статті 150 ЦПК України, яка визначає види забезпечення позову дає підстави для висновку, що накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, як вид забезпечення позову, законодавець пов`язав із особою відповідача, оскільки застосувати такий захід суд може щодо майна чи коштів, які належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Іншими словами, процесуальний закон не передбачає можливості накладення судом арешту на майно чи застосування інших заходів забезпечення щодо такого, якщо відповідне майно, як предмет спору, є власністю інших осіб, які не є учасниками справи та жодного відношення до спірних правовідносин не мають.

Згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги та обраний захід забезпечення позову, позивач ОСОБА_6 надав суду копію оскаржуваного іпотечного договору від 24.07.2023, слідуючи якому останній є одноосібним власником предмету іпотеки, тобто майна щодо якого оскаржуваною ухвалою суд заборонив вчиняти відповідні дії (а.с. 10-22).

Таким чином, майно щодо якого заборонено вчиняти відповідні дії, передано в іпотеку відповідачці у справі ОСОБА_2 , яка є іпотекодержателем такого.

В свою чергу, за змістом частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З ЄДРСР вбачається, що постановою Господарського суду Львівської області від 28.07.2016 у справі № 914/1875/16 Товариство з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

Скасовано всі арешти, накладені на майно Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман» (ідентифікаційний код 22366581) чи інші обмеження щодо розпорядження його майном. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Обов`язки ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман» покладено на голову ліквідаційної комісії Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман».

Оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про визнання Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Гетьман» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Зобов`язано ліквідатора: відповідно до ст. ст. 37-48, 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» здійснити ліквідаційну процедуру та подати звіт про виконану роботу і ліквідаційний баланс банкрута на затвердження суду у строк, встановлений ст. 37 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», скласти і надати суду реєстр вимог кредиторів, надати суду висновок щодо наявності ознак фіктивного банкрутства або доведення до банкрутства, повідомити усіх кредиторів про місце, дату та час розгляду справи.

Як зазначає апелянт, 01.12.2017 у межах справи про банкрутство ТОВ фірма «Гетьман» відбулися відкриті торги (аукціон) з продажу майна ТОВ фірма «Гетьман», переможцем яких визначено ОСОБА_4 , з яким за результатами оскаржуваного аукціону укладено Договір купівлі-продажу б/н від 01.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстр. за № 6269.

У подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено ряд договорів купівлі-продажу, на підставі яких до ОСОБА_1 перейшло право власності на нерухоме майно, яке є спірним у межах даного судового провадження.

24.07.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений спірний договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 відповідне нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 у задоволенні заяви ПАТ «Банк «Київська Русь», яке в подальшому замінено на ТОВ «ФК «Кантієро» про визнання недійсним договору від 07.10.2016 за № 07/10-16 про організацію та проведення аукціону з продажу майна банкрута ТОВ фірма «Гетьман», укладеного між ТОВ фірма «Гетьман» та ПП «Укрторгцентр» - відмовлено.

У задоволенні заяви ПАТ «Банк «Київська Русь», яке в подальшому замінено на ТОВ «ФК «Кантієро» про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна ТОВ фірма «Гетьман», який відбувся 01.12.2017 - відмовлено.

У задоволенні заяви ТОВ «ФК «Кантієро» про визнання недійсним договору купівлі-продажу б/н, укладеного між ТОВ «Фірма «Гетьман» та ПП «Укрторгцентр» за результатами проведення аукціону від 01.12.2017 року із продажу майна ТОВ «Фірма «Гетьман» (лот № 1), посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О.І. та зареєстрованого за № 6269 - відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 09 лютого 2023 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2021 року у справі №914/1875/16 залишено без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" без задоволення.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покладено на Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Кантієро".

В свою чергу, постановою Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 914/1875/16 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" задоволено частково.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі №914/1875/16 в частині відмови у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (у подальшому заміненого на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро") про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" та заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного за результатами аукціону з продажу майна банкрута - скасовано.

Прийнято в цій частині нове рішення, яким вимоги заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" задоволено.

Визнано недійсними результати аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман", який відбувся 01.12.2017.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" та ОСОБА_4 за результатами проведення аукціону від 01.12.2017 із продажу майна банкрута (лот № 1).

У решті ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі № 914/1875/16 залишено без змін.

У подальшому ТОВ фірма «Гетьман» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування вказаного нерухомого майна в межах справи про банкрутство ТОВ «Гетьман».

Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі №914/1875/16 (914/343/24) задоволено позов ТОВ фірми «Гетьман» до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна, а саме :

1. нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОНМ 27;

2. нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 86,8 кв.м. (приміщення позначені за планом земельної ділянки літерою «А-5» (1-11)), що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 , РНОРМ 1;

3. нежитлові приміщення загальною площею 290,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , РНОРМ 1;

4. нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 113,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , РНОНМ 1;

5. нежитлові приміщення 54-1 54-21, приміщення підвалу ХVІІІ-ХХІІ, загальною площею 369,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , РНОНМ 1;

6. нежитлові приміщення загальною площею 88,5 кв.м. (нежитлові приміщення в підвалі позначені номерами ІІ, ІІІ; на першому поверсі будинку 11-1, 11-2, АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 ), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , РНОНМ 1;

7. нежитлові приміщення загальною площею 119,7 кв.м. (приміщення позначені в поверхневому плані літерами 69, 70, 70(1), 71-75, 89, 90 і розташовані на першому поверсі будинку), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , РНОНМ 1;

8. земельна ділянка, площею 1,0000 га, кадастровий номер :02:000:0102, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва відпочинкового комплексу, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, Тухольківська сільська рада, урочище «Стаї», РНОНМ 45.

Вирішено питання судових витрат.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 та постановою Верховного Суду від 09.07.2025 у справі № 914/1875/16 (914/343/24) рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 залишено без змін.

Вказаними рішеннями суду встановлено, що нерухоме майно вибуло із володіння ТОВ фірма «Гетьман» поза його волею на підставі недійсного договору купівлі-продажу, а відтак саме ТОВ фірма «Гетьман» є власником нерухомого майна, щодо якого вжито заходи забезпечення позову.

На підтвердження суб`єктивних прав ТОВ фірма «Гетьман» на спірне нерухоме майно, представник товариства надав суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 72-153).

Таким чином, ТОВ фірма «Гетьман» дійсно починаючи з 2013 року є законним власником спірного нерухомого майна та на дату постановлення оскаржуваної ухвали саме ТОВ фірма «Гетьман» було власником нерухомого майна, щодо якого було вжито заходи забезпечення позову.

Як наслідок, у ОСОБА_4 , як у набувача за визнаним судовим рішенням у справі №914/1875/6 недійсним правочином, не виникло повноважень власника, тому і наступний набувач, ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно не набув.

У цьому контексті заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Не може залишатися поза увагою суду і те, що договір іпотеки був укладений ОСОБА_1 24.07.2023, тобто після ухвалення Верховним Судом постанови від 05.07.2023 у справі №914/1875/16, якою визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ фірми "Гетьман" та ОСОБА_4 за результатами проведення аукціону та настання відповідних правових наслідків.

При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Необхідно зазначити, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Згідно із висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Як вже зазначалося, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України).

У висновках Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 зазначено, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків, щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб.

При цьому, важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази.

Таким чином, із встановлених апеляційним судом обставин слідує, що сторони у даній справі не вправі розпорядитися спірним нерухомим майном, тобто тим, щодо якого оскаржуваною ухвалою заборонено вчиняти відповідні дії переліченим суб`єктам та визначити його подальшу юридичну долю.

Іншими словами, відсутній потенційний та постійний ризик відчуження відповідного майна сторонами спору.

В свою чергу, колегія суддів виходить із того, що зазначене майно є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Гетьман", яке звернулося з апеляційною скаргою, оскільки його суб`єктивні права власника порушено, адже власник майна володіє, користується та розпоряджається таким на власний розсуд, що свідчить про те, що таке могло б вільно відчужуватися тобто переходити до іншої особи, оскільки відсутні докази що воно вилучене з цивільного обороту.

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що забезпечення позову у відповідний спосіб впливає на права і обов`язки ТОВ «Фірма «Гетьман», який не є учасником даної справи, відтак жодним чином не захистить права позивача у разі задоволення його позовних вимог.

Колегія суддів також враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 902/611/22, за якими, позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві, тому помилковим є накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Наведене дає підстави для висновку, що судова практика щодо спірних правовідносин є усталеною, а підстав для відступу від такої, колегією суддів не встановлено.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Добросовісність необхідно розуміти як реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі №601/485/23 (пункт 75)).

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо), зокрема процесуальних.

Разом з цим, потрібно розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість, зловживання процесуальними правами і зловживання матеріальними (цивільними) правами як за сферою застосування відповідних юридичних конструкцій, так і за наслідками такого застосування.

Матеріальна добра совість визначається, зокрема, пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України, а процесуальна, - зокрема, статтею 44 ЦПК України (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року у справах № 758/10275/21 і № 754/3801/23 тощо).

Дійсно приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанови Верховного Суду:від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Таким чином, кожний наступний спір не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання своїх зобов`язань, виконання судового рішення, яке набрало законної сили чи унеможливлення вчинення відповідних дій учасником правовідносин за наявності підстав для цього.

Незважаючи на те, що між сторонами існує спір, колегія суддів не може погодитися із висновками місцевого суду про підставність заяви про забезпечення позову та обґрунтованість вимог позивача, оскільки надаючи оцінку таким, суд першої інстанції не врахував зазначених вище обставин, надавши перевагу доводам позивача, не врахував прав та інтересів ТОВ "Фірма "Гетьман", тому висновок місцевого суду про наявність підстав для вжиття заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, не є обгрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання, що з метою ефективності захисту прав учасників справи, заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та незаконність оскаржуваної ухвали, яку необхідно скасувати, а у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Гетьман" задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 31 липня 2023 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 лютого 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк