Номер провадження: 22-ц/813/4107/26
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - заступник прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради, відповідачі - Товариство з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Малиновського О.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом заступника прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до Товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи без самостійних вимог: Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради) про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без правовстановлюючих документів,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року заступник прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради звернувся до суду із вищевказаним позовом, який мотивував тим, що ТДВ «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної часткової приватної власності належать виробничі будівлі, загальною площею 3225,4 м2, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 101).

Вказане майно розташоване на земельній ділянці, площею 0,2236 га з кадастровим № :41:005:0003, яка є власністю територіальної громади міста Одеси та перебуває у комунальній власності.

На думку позивача, відповідачі користуються земельною ділянкою без достатньої правової підстави (без оформлення речового права), а тому відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України повинні відшкодувати позивачу суму грошових коштів, розраховану у формі орендної плати за земельну ділянку комунальної власності в солідарному порядку (т. 1, а.с. 2-40).

Тому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 15, 93, 125, 126, 206 Земельного Кодексу, ст. 6 Закону України «Про оренду землі», п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пп. 147 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» просив:

стягнути солідарно з товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш» і ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою площею 0,2236 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :41:005:0003) в сумі 97398,82 грн;

стягнути солідарно з Товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою площею 0,2236 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :41:005:0003) в сумі 92707,75 грн;

стягнути солідарно з Товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою площею 0,2236 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :41:005:0003) в сумі 34490,58 грн.

Від представника відповідача ТДВ «Завод Легмаш» - адвоката Фомічова І.О. надійшов відзив на позов, в якому представник не заперечує, що ТДВ «Завод Легмаш» є власником нежитлових приміщень, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,2236 га та має сплачувати за використання земельної ділянки. Втім, на його думку, в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з огляду на те, що позивачем не обґрунтований позов про солідарне стягнення грошових коштів, а таке стягнення повинно відбуватися шляхом стягнення грошових коштів з кожного відповідача окремо, в залежності від розміру часток нерухомого майна співвласників, які знаходяться за земельній ділянці, площею 0,2236 га. При цьому, ТДВ «Завод Легмаш» сплатило заборгованість в розмірі 82 982,99 грн (т. 1, а.с. 93-112).

Від представника ОСОБА_1 адвоката Цимбала С.Ю. надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог зазначаючи, таке:

- договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 придбав 229/1000 часток виробничих будівель АДРЕСА_2 не було визначено розміру земельної ділянки, на якій розміщені належні йому об`єкти нерухомості, а відтак не встановлений фактичний розмір земельної ділянки, який використовується ОСОБА_1 ;

- вважає, що так як права на земельну ділянку не оформлені за ним то його не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 ПК України;

- вважає, що прокурором не доведено, що у відповідачів по справі у фактичному користуванні перебуває земельна ділянка, у розмірі зазначеному у позовній заяві, а відтак надані розрахунки є непідтвердженими;

- вважає, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить різним особам на праві приватної власності, пропорційний підхід не може бути застосований;

- розрахунок безпідставно збережених коштів був проведений за відсутності належних документів (т. 1, а.с. 160-189).

У відповіді на відзив ТДВ «Завод Легмаш» заступник керівника Суворовської окружної прокуратури щодо незгоди відповідача з солідарним стягненням зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (т. 1, а.с. 146-148).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року позовні вимоги заступника прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради задоволено частково.

Стягнуто Товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш» на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності в розмірі 56 153,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності в розмірі 51 432,73 грн.

В задоволенні позовних вимог заступника прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах Одеської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без правовстановлюючих документів відмовлено у повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш» на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 842,24 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір в розмірі 771,49 грн (т. 2, а.с. 83-87).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.02.2025 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості та судового збору з ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні таких вимог відмовити.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- договором купівлі-продажу від 27.04.2020 № 467 не було визначено ні розмір, ні межі земельної ділянки, на якій було придбано об`єкт нерухомості;

- фактичний розмір земельної ділянки, що використовує ОСОБА_1 , як частини ділянки за кадастровим номер :41:005:0003 відносно придбаного об`єкту нерухомості, загальною площею 740 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , не встановлений;

- відповідна інформація щодо розміру земельної ділянки не була визначена договором купівлі-продажу від 27.04.2020 № 467 та окремо сторонами не погоджувалася;

- ані в позовній заяві, ані в будь-якому наданому до позову доказі не зазначено, що будівля, яка належить відповідачам, перебуває саме на земельній ділянці з кадастровим номер : :41:005:0003, не зазначено яким чином прокурор встановив та на підставі яких документів ним зроблено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :41:005:003 пропорційно до придбаних відповідачами часток об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

- в матеріалах справи відсутня технічна документація на вказану земельну ділянку, відсутній оформлений витяг технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки за період користування нею відповідачем, відсутній висновок експертизи, що унеможливлює юридичну підставу нарахування та розрахунку орендної плати по стягненню безпідставно збережених коштів;

- прокурор обрав неналежний спосіб захисту, оскільки в даному випадку необхідно було звернутись з позовом до відповідачів про зобов`язання укласти договір оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за користування нею (т. 2, а.с. 114-122).

У відзиві на апеляційну скаргу Суворовська окружна прокуратура міста Одеси просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін, зазначаючи, що розрахунки розміру безпідставно збережених коштів зроблені згідно з рішенням Одеської міської ради у відповідності до розрахунку розміру орендної плати. Відповідно до рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI фіксований відсоток при визначенні орендної плати за складські бази розраховується у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Позивач вважає, що відповідачі, як фактичні користувачі земельної ділянки, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали сплатити за користування земельною ділянкою, а отже зобов`язані повернути кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (т. 2, а.с. 164-167).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 ст. 367 ЦПК України).

У судовому засіданні 10.03.2026 прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач Одеська міська рада та третя особа Департамент земельних ресурсів ОМР у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримали судові повістки-повідомлення на 10.03.2026 в електронних кабінетах підсистеми «Електронний суд» 23.12.2025 о 02:00:08 та 02:04:35 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 187-187зв.), відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки особисто отримали судові повістки-повідомлення на 10.03.2026, що підтверджується підписами на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення (т. 2, а.с. 188-189), відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки судові повістки-повідомлення повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а.с. 190-193зв.), до судового засідання не з`явилися.

10.03.2026 від представника ОСОБА_1 ОСОБА_6 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якому представник скаржника просив відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки йому, як представникові, надано доступ до справи лише 10.03.2026. До вказаного клопотання долучено ордер на надання правничої допомоги серії ВН № 167289 ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги № 1003-26 від 10.03.2026.

Розглядаючи вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 особисто отримав судову повістку-повідомлення на 10.03.2026 26.12.2025, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення, тобто мав достатньо часу до судового засідання для укладення договору про надання правничої допомоги, однак скористався таким правом лише 10.03.2026.

Справа перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з липня 2025 року, апеляційне провадження відкрито 21 серпня 2025 року, передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 20 жовтня 2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.

Участь відповідача (скаржника) в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою, а свої доводи щодо незаконності оскаржуваного рішення ним вкладені в першій заяві по суті справи в суді апеляційної інстанції апеляційній скарзі.

Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Отже, заявник як ініціатор теперішнього апеляційного провадження мав добросовісно користуватися наданими йому законом процесуальними правами, у тому разі і правом на правову допомогу, натомість, будучи обізнаним про дату розгляду справи судом ще 26.12.2025 та уклавши договір про надання правової допомоги лише в день судового розгляду 10.03.2026, не продемонстрував такого.

Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а отже, у задоволенні заяви представника відповідача (скаржника) слід відмовити, і наведене, як і неявка інших осіб, не є перешкодою в розумінні ч. 2 ст. 372 ЦПК України для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог до ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду (щодо вимог до інших відповідачів) не переглядається.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 327276319 від 28.03.2023 16:54:46, Товариству з додатковою відповідальністю «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової приватної власності належать виробничі будівлі, загальною площею 3225,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 101) (т. 1, а.с. 12-17).

Зокрема, ТДВ «Завод Легмаш» 19.11.2012 набуло право власності на виробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 17зв.);

ОСОБА_1 27.04.2020 набув право власності на 229/1000 частин виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 13);

ОСОБА_2 31.08.2021 набув право власності на 232/1000 частин виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12зв.);

ОСОБА_3 09.11.2022 набув право власності на 131/2000 частин виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12-12зв.);

ОСОБА_4 09.11.2022 набув право власності на 131/2000 частин виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12зв.).

У відповіді Департаменту земельних ресурсів ОМР від 13.08.2021 № 01-19/382 на лист Суворовської окружної прокуратури від 14.07.2021 № 53-3114ВИХ-21 щодо надання інформації для вирішення питання в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо користування земельними ділянками за номером :41:005:0003, сплати за користування вищезазначеними земельними ділянками та вжиті заходи реагування компетентними органами місцевого самоврядування щодо їх стягнення, у тому разі і у судовому порядку, (канц. ДЗР від 27.07.2021 р. № 01-19/382), зазначено, що рішенням Одеської міської ради від 14.06.2017 № 2200-VІ надано згоду ТДВ «Завод Легмаш» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,3800 га за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування виробничо-складських будівель та прохідної (а.с.. т. 1).

Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :41:005:0003 після розгляду було відправлено на доопрацювання. Рішення щодо передачі земельних ділянок в оренду Одеською міською радою не приймалося. Договори оренди землі не укладалися (т. 1, а.с. 26).

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-021, дата формування 21.12.2021, про земельну ділянку з кадастровим номером :41:005:0003, місце розташування АДРЕСА_1 , цільове призначення 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, категорія земель землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування виробничо-складських будівель та прохідної, площа земельної ділянки 0,2236 га, інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 26.02.2018, ПП «ОДЕСГЕОСЕРВІС», ОСОБА_7 , орган, який зареєстрував земельну ділянку Відділ у м. Одесі ГУ Держгеокадастру в Одеській області, дата державної реєстрації земельної ділянки 13.03.2020 (т. 1, а.с. 74-75).

Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 16.09.2021, витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим № :41:005:0003 сформовано у 2020 році, згідно з яким, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2236га при застосуванні коефіцієнту, який характеризує функціональне використання земельної ділянки Кф=1,2(11.02), становить 1 451 810,98 грн (т. 1, а.с. 19зв.).

24.10.2023 ТДВ «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 уклали договір про поділ нерухомого майна, а саме виробничих будівель за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 3029,7 кв.м та складається в цілому з: літ. А нежитлова будівля; літ. Б нежитлова будівля; літ. В нежитлова будівля; літ. Д нежитлова будівля.

За цим договором сторони домовилися про припинення права спільної часткової власності на цю нерухомість та згідно висновку фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 18.09.2023, вважають, що кожному з них належить:

- ТДВ «Завод Легмаш» - нежитлова будівля, що складається з приміщень у прибудові літера «прохідна» - 1, охорона 2, кабінет 3; літера «Б» заводоуправління; літера «Д» резервуар-ємність, загальною площею 1119,3 кв.м;

- ОСОБА_1 нежитлова будівля, що складається з приміщень літ. «В» частини цеху 1, загальною площею 740 кв.м;

- ОСОБА_2 нежитлова будівля, що складається з приміщень літ. «В» частини цеху 1, загальною площею 747 кв.м;

- ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках кожному нежитлова будівля, що складається з приміщень літ. «В» частина цеху 3а, загальною площею 423,4 кв.м (т. 1, а.с. 184-187).

Згідно з наданим розрахунком Департаменту розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності, що підлягає сплаті, з урахуванням наданих уточнень під час розгляду справи, складає:

за період з 27.04.2020 по 30.08.2021 у ТДВ «Завод Легмаш» і ОСОБА_1 становить 97398,82 грн, з яких ТДВ «Завод Легмаш» 22.01.2024 сплатило 82982,99 грн. Залишок станом на 31.05.2024 складає 14 415,83 грн (т. 2, а.с. 39);

за період з 31.08.2021 по 08.11.2022 ТДВ «Завод Легмаш», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 становить 92707,75 грн, з яких 18.01.2024 ОСОБА_2 було сплачено 48 697,59 грн. Залишок станом на 31.05.2024 складає 44 010,16 грн (т. 2, а.с. 40);

за період з 09.11.2022 по 01.04.2023 ТДВ «Завод Легмаш», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 становить 34490,58 грн, з яких 16.01.2024 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було сплачено по 3716,79 грн кожним, тобто 7 433,58 грн. Залишок боргу з станом на 31.05.2024 складає 27 057,00 грн (т. 2, а.с. 41).

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 ЗК України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною 1 статті 93 і статтею 125 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 ЗК України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України; тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122-124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі".

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з доводами представника ТДВ «Завод Легмаш» та зазначив, що прокурором безпідставно та не вмотивовано заявлені позовні вимоги до відповідачів про стягнення з них в солідарному порядку безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою, оскільки розрахунки суми безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою для кожної з кількох осіб слід проводити пропорційно їх часткам у праві власності на нерухомість, яка знаходиться на такій земельній ділянці.

Суд констатував, що в силу положень частини першої статті 93 та статей 125, 206 ЗК України іншим шляхом спірні правовідносини можуть бути врегульовані тільки за взаємною згодою сторін шляхом укладення відповідного договору оренди земельної ділянки, у тому числі за результатом поділу спірної земельної ділянки (за наявності технічної можливості, з урахуванням фактичного розташування належних відповідачам будівель).

Суд не взяв до уваги надану копію нотаріально посвідченого договору про поділ нерухомого майна, а саме нежитлових будівель, які розташовані на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим № :41:005:0003, який було укладено між відповідачами по справі, з огляду на те, що такий договір було укладено 04.10.2023, а спірне питання з приводу стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою визначений позивачем до 01.04.2023, тобто до укладання договору.

Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не є власниками та постійними землекористувачами земельної ділянки, а відтак вони не є суб`єктами плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для них як землекористувачів є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі спільно користуються земельною ділянкою комунальної форми власності, на якій знаходяться належні їм об`єкти нерухомого майна, однак речове право на неї не оформлюють, плату за користування не вносять, що і стало підставою для заявлення позовних вимог прокурором в інтересах територіальної громади у даній справі щодо стягнення з відповідачів безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином, відповідачі (набувачі), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшили свої доходи, а позивач територіальна громада в особі Одеської міської ради втратила належне їй майно (кошти від орендної плати).

З урахуванням меж заявлених позовних вимог та обставин встановлених судом, відповідачам нарахований борг як оплата за користування земельною ділянкою за період 27.04.2020 по 01.04.2023, який частково сплачувався ТДВ «Завод Легамаш», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Виникнення права часткової власності на виробничі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідачів відбулась у вказаний вище період, однак в різні часи, а саме:

ТДВ «Завод Легмаш» до 27.04.2020 було власником всіх виробничих будівель;

27.04.2020 ОСОБА_1 набув право власності на 229/1000 частин виробничих будівель;

31.08.2021 ОСОБА_2 набув право власності на 232/1000 частин виробничих;

09.11.2022 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожний, набули право власності по 131/2000 частин виробничих будівель.

Відповідно частка ТДВ «Завод Легмаш» зменшувалась на придбані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частки у вказаний вище період, а як наслідок, з урахуванням нарахування заборгованості в залежності від частки співвласників у нерухомому майні, розмір заборгованості ТДВ «Завод Легмаш» пропорційно також зменшувався.

З огляду на це, суд першої інстанції провів власний розрахунок та визначив, що за період з 27.04.2020 по 01.04.2023 ОСОБА_1 повинен був сплатити 51 432,73 грн. Даних про те, що останній проводив оплату на користь позивача матеріали справи не містять та останнім такі оплати не підтверджені, а відтак з нього слід стягнути вказаний розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності.

Колегія суддів погоджує такі висновки суду, а помилкові доводи апеляційної скарги цих правильних висновків суду не спростовують.

Посилання заявника на неможливість стягнення з нього плати як земельного податку в розумінні статті 269 ПКУ України та орендної плати за землю до моменту виникнення відповідних його прав на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованому у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом, є власним помилковим тлумаченням ОСОБА_1 норм права, які підлягають застосуванню до виниклих спірних правовідносин.

У випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України (постанова Великої Палати ВС при розгляді справи № 905/1680/20).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Нормами статей 122, 123, 124 ЗК України внормовано як підстави та порядок передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, так і обов`язок осіб, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), сплачувати за неї орендну плату.

Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події.

Отже, у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України.

Саме вказане є визначальним для правильного вирішення справи.

З огляду на наведене та висновок Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц про те, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, є помилковим довід апеляційної скарги про ефективний спосіб захисту прав землевласника звернення прокурора із позовом про зобов`язання укласти договір оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за користування нею.

Не заслуговує на увагу як такий, що ґрунтується на помилковому власному тлумаченні поняття кондиційного зобов`язання довід апеляційної скарги про те, що виникнення права власності на нерухомість не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та докази розміщення на якій по справі належної відповідачу нерухомості відсутні, і таке право виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права, і з огляду на приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника такої нерухомості зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Тому з урахуванням положень статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України, та правових висновків у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 виклала правовий висновок про те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів Давнього Риму (superficies solo cedit - будівництво приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самої природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктах нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 ЗК України, статті 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення) договору оренди тощо та недотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом умовними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) собі вартість, яку має заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі положення частини першої статті 1212 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору про притягнення до відповідальності власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положення статей 1212-1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт, необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичне користування земельною ділянкою; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Знаходження належних заявнику об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером :41:005:0003 загальною площею 0,2236 га належно підтверджено позивачем доказами щодо адреси вказаної ділянки ( АДРЕСА_1 ) та адреси належної відповідачу нерухомості, а також технічними паспортами щодо спільної часткової нерухомості відповідачів, у тому разі і на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 168 т. 1), проектної документації, виготовленою на замовлення ТДВ «Завод Легмаш» приватним підприємством «Одесгеосервіс» (а.с. 216 т. 1).

Оскільки позивачем належними доказами доведено, що належна відповідачу частка нежитлової будівлі знаходиться на належній Одеській міській раді земельній ділянці, якою відповідач фактично користується без оформлення права на цю ділянку через знаходження на ній належної, у тому разі ОСОБА_1 частки нерухомого майна, а відповідачем вказане не спростоване, то судом вірно виснувато про обов`язок останнього нести відповідальність у вигляді сплати недоотриманих її власником доходів у виді орендної плати.

Щодо розміру такої плати, то слід нагадати, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на такій засаді як диспозитивність, за якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).

У першій заяві по суті справи в суді першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач, оспорюючи нормативно-грошову оцінку спільної земельної ділянки, про призначення відповідних експертиз на предмет її оцінки не заявляв, докази іншої оцінки не надавав, тому його твердження в наведеній частині є негрунтовними.

Проте, щодо доказів розрахунку орендної плати позивачем, то такі надані позивачем, і вони не спростовані відповідачем, оскільки зроблені відділом фінансового моніторингу, виходячи з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :41:005:0003 загальною площею 0,2236 га (станом на 01 січня 2017 року) для експлуатації та обслуговування виробничо-складських будівель та прохідної та який розрахований для визначення розміру орендної плати і який підлягає індексації. Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року.

Стверджуючи про неправильність вказаних розрахунків позивача, відповідач не спростував їх належними та допустимими доказами.

Наданий позивачем розрахунок спростовує твердження відповідача про те, що розмір безпідставно збережених коштів зроблений, виходячи із такої оцінки станом на 2020, 2021 роки - 1451810,98 грн з урахуванням коефіцієнту індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок (2022 рік 1,1, 2023 1,15), і таке нарахування здійснено з урахуванням нормативно-грошової оцінки з урахуванням індексації.

Згідно з Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 14.01.2022 № 1067 нормативна грошова оцінка 1596992,08 грн; за 2023 рік 1836540,89 грн.

З 27.04.2020 по 30.08.2021 розмір боргу нарахований на суму 97398,82 грн. Співвласниками у вказаний період були ТДВ «Завод Легмаш» з часткою 771/1000 та ОСОБА_1 з часткою 229/1000. В процентному співвідношенні ТДВ «Завод Легмаш» повинно було сплатити 75 094,49 грн (97398,82 х 0,771), а ОСОБА_1 22 304,32 грн (97398,82грн. х 0,229).

З 31.08.2021 по 08.11.2022 розмір боргу нарахований на суму 92707,75 грн. Співвласниками виробничих будівель у вказаний період були: ТДВ «Завод Легмаш» з часткою 539/1000, ОСОБА_1 з часткою 229/1000, ОСОБА_2 з часткою 232/1000. В процентному співвідношенні ТДВ «Завод Легмаш» повинно було сплатити 49 969,47 грн (92707,75 х 0,539), ОСОБА_1 21 230,07 грн (92707,47грн. х 0,229), ОСОБА_2 21508,13грн (92707,47грн. х 0,232).

З 09.11.2022 по 01.04.2023 розмір боргу нарахований на суму 34 490,58грн. Співвласниками виробничих будівель у вказаний період були: ТДВ «Завод Легмаш» з часткою 408/1000, ОСОБА_1 з часткою 229/1000, ОСОБА_2 з часткою 232/1000, ОСОБА_3 з часткою 131/2000, ОСОБА_4 з часткою 131/2000. В процентному співвідношенні ТДВ «Завод Легмаш» повинно було сплатити 14072,15 грн. (34490,58 х 0,408), ОСОБА_1 7 898,34 грн (34 490,58грн. х 0,229), ОСОБА_2 8001,80 грн (34 490,58грн. х 0,232), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 4 518,26 грн, тобто по 2 259,13 грн кожний (34 490,58 грн. х 0,131 /2).

Підсумовуючи, за період з 27.04.2020 по 01.04.2023, що стосується заявника ОСОБА_1 , то він повинен був сплатити 51 432,73 грн. Даних про те, що останній проводив оплату на користь позивача матеріали справи не містять та останнім такі оплати не підтверджені, а відтак з нього слід стягнути вказаний розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 11 березня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький