ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року

м. Київ

справа № 758/1286/19

провадження № 61-9488св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року у складі судді Захарчук С. С. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів Немировської О. В., Желепи О. В., Мазурик О. Ф.

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позов мотивував тим, що сторони уклали договір вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562 строком до 17 березня 2010 року та договір вкладу «Пенсійний накопичувальний» від 09 вересня 2009 року № SAMDN2516 строком до 09 вересня 2010 року.

У зв`язку з блокуванням ощадних книжок позивача, він звернувся до відповідача з вимогою надати інформацію за депозитними рахунками та їх виплату.

Відповідно до довідки від 14 червня 2014 року № 3068709 залишок грошових коштів на його депозитних рахунках складав: за договором вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562 - 2 629 162,22 грн, за договором вкладу «Пенсійний накопичувальний» від 09 вересня 2009 року № SAMDN2516 - 124 242,41 грн.

У вересні 2014 року позивач повторно звернувся до банку з вимогою повернути належні йому грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках, на що отримав відмову.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562 розірвано та стягнуто з банку на його користь 4 187 533,33 грн за вказаним договором.

Позивач неодноразово подавав заяви про збільшення розміру позовних вимог, в остаточній редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з відповідача проценти за вкладом за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 631 431,12 грн, пеню за прострочку повернення вкладу за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 34 412 060,04 грн, 3 % річних за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 105 238,52 грн та інфляційні нарахування за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 333 903,60 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Подільський районний суд м. Києва рішенням від 23 січня 2024 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 11 червня 2024 року залишив без змін, позов задовольнив частково.

Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 105 238,52 грн та інфляційні нарахування у розмірі 333 903,60 грн за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі із виплати процентів, припиняються. Ураховуючи те, що датою розірвання депозитного договору є 01 грудня 2017 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав про стягнення нарахованих процентів за договором вкладу за період прострочення з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року у розмірі 631 431,12 грн.

Ураховуючи те, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, до грошового зобов`язання зі сплати коштів після припинення правовідносин застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання, а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Враховуючи те, що розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку не звільняє банк від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних нарахувань за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених вимог скасувати та у цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Подільського районного суду м. Києва.

12 липня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що належним боржником за депозитними договорами є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»). Матеріали справи містять документи, що свідчать про заміну боржника у зобов`язанні.

Отримання згоди від позивача як кредитора на переведення боргу (перерахування його коштів) на ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з дотриманням вимог законодавства (мовчазна згода).

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що 17 березня 2009 року ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір вкладу «Депозит VIP» № SAMDN1562 (т. 1 а. с. 13).

Відповідно до договору ОСОБА_1 передав АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі.

Відповідно до пункту 1 договору під час укладення договору клієнт передає, а банк приймає грошові кошти на строк вкладу. Параметри вкладу вказані в таблиці № 1. В якості документа, що підтверджує внесення коштів на депозит, банк видав клієнту електронну ощадну книжку, яка дозволяє отримати в банкоматах АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про суму вкладу і процентів для виплати. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту депозитний рахунок.

Згідно із таблицею № 1 головні параметри вкладу: сума вкладу складає 1 098 235,49 грн строком на 12 місяців з 17 березня 2009 року по 17 березня 2010 року; процентна ставка на суму вкладу складає 18 % річних.

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 14 червня 2014 року № 3068709 станом на 14 червня 2014 року залишок вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року складав 2 629 162,22 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у справі № 758/10001/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, договір вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , розірвано та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 629 162,22 грн - депозитний вклад, 1 558 371,11 грн - проценти за договором вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562 (т. 1 а. с. 18-23).

Верховний Суд постановою від 27 червня 2018 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишив без змін (т. 1 а. с. 24-28).

22 лютого 2018 року заступник начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Менчиць Н. Є. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 4 187 533,33 грн (т. 1 а. с. 30).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що сторони по справі не оскаржують рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а тому Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішення в цій частині.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, в якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (частини перша, третя статті 1060 ЦК України).

В частинах першій та п`ятій статті 1061 ЦК України закріплено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

З матеріалів справи відомо, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у справі № 758/10001/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 27 червня 2018 року, депозитний договір вкладу «Депозит VIP» від 17 березня 2009 року № SAMDN562 розірвано та стягнуто з банку на користь позивача за вказаним договором 4 187 533,33 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та банківською установою виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору банківського вкладу. Вказаний договір є належним та допустимим доказом існування між сторонами зобов`язальних правовідносин.

Разом з тим відповідач свої зобов`язання, що випливають із зазначеного договору, належним чином не виконав, зокрема не здійснив повернення суми вкладу та не сплатив нараховані проценти у визначені договором строки.

Факт порушення відповідачем умов договорів та наявність заборгованості встановлено судовим рішенням, яким на користь позивача стягнуто суму вкладу та належні до сплати проценти.

Скаржник вказував, що 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу, а тому суди ухвалили рішення щодо неналежного відповідача.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не застосовуються до правовідносин сторін. Беручи до уваги недоведеність поширення Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» на відносини, які виникли за укладеним між сторонами договором банківського вкладу, застосування вказаної норми в даному випадку не підлягає.

В умовах депозитних договорів, укладених між позивачем та відповідачем також не було передбачено можливості переведення боргу на іншу особу.

Матеріали справи не містять доказів належного повідомлення відповідачем позивача про заміну боржника у депозитному договорі з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон». Також відсутні докази наявності згоди позивача на заміну боржника.

В постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 вказано, що суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. Разом з тим, відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Верховний Суд у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 757/61918/18 вказував на те, що за тих обставин, коли банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вкладник надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц у подібних правовідносинах.

Отже колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» є таким, за яким не відбулось переведення боргу перед позивачем з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» за депозитним договором від 17 березня 2009 року № SAMDN562.

Вказаним також спростовуються аналогічні за змістом аргументи касаційної скарги про отримання згоди позивача на заміну боржника у зобов`язаннях, що виникли з депозитного договору.

Одночасно колегія суддів Верховного Суду також відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили доказів, які підтверджують відсутність зобов`язань банку перед позивачем за депозитним договором, зокрема судового рішення у справі № 904/1721/20 з огляду на те, що у вказаній справі вирішувався спір між АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон» з приводу внесення змін в договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року у зв`язку з істотною зміною обставин.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 357/2296/20.

Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», не спричинив настання передбачених ним правових наслідків. Укладення зазначеного правочину не призвело до належного та законного переходу обов`язку з виконання зобов`язань перед ОСОБА_1 за депозитним договором.

Таким чином, переведення боргу з АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ ФК «Фінілон» фактично не відбулося, а отже первісний боржник не вибув із зобов`язальних правовідносин та не звільнився від обов`язку належного виконання зобов`язань за укладеними депозитними договорами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням того, що розірвання договору банківського вкладу в судовому порядку не припиняє відповідальності банку за порушення грошового зобов`язання, суд виходить із положень статті 625 ЦК України.

Оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з нього на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 березня 2018 року по 28 січня 2019 року.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 23 грудня 2021 року у справі № 910/13/21 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:А. І. Грушицький І. В. Литвиненко Є. В. Петров