Справа № 159/8818/25
Провадження № 2/159/656/26
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Чалого А.В.,

секретаря судового засідання Конашук М.А.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ковель в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та збільшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Ковельського міськрайонного суду Волинської області з позовною заявою, в якій просить змінити спосіб (збільшити розмір ) стягнення аліментів з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/6 частини всіх видів заробітку на 1/4 частину всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття або до зміни матеріального стану сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2023 у справі №159/2377/23, провадження 2/159/714/23 з ОСОБА_2 стягувалось на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.05.2023 і до досягнення старшою дитиною повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_3 старшій доньці Соломії виповнилось 18 років. При зверненні до ВДВС міста Ковеля позивачці було повідомлено, що згідно даного судового рішення аліменти від 05.11.2025 будуть стягуватись у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача, а зміна розміру аліментів перераховується лише за рішенням суду.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

04.02.2026 судове засідання відкладено за клопотанням відповідача.

12.03.2026 судове засідання відкладено для ухвалення та проголошення судового рішення.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав з підстав викладених в письмових поясненнях, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2023 у справі 159/2377/23 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 травня 2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09.02.2026 у справі № 159/8355/25 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання, починаючи з 17 листопада 2025 року і до 30 червня 2029 року, за умови навчання, але не більше ніж до досягнення нею віку 23 років.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Нормами частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивачка посилалася на те, що старша донька сторін ОСОБА_4 досягла повноліття, на підставі чого розмір аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 зменшився до 1/6 частини доходів відповідача.

Проте, на момент розгляду справи, наявне рішення суду, яке набрало законної сили про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на період навчання, починаючи з 17 листопада 2025 року і до 30 червня 2029 року, за умови навчання, але не більше ніж до досягнення нею віку 23 років, а тому обставина, на яку посилається позивачка як на підставу збільшення розміру аліментів, перестала існувати.

Суд зауважує, що закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (частина 3 статті 12 ЦПК України).

Враховуючи встановлені обставини справи, беручи до уваги, що позивачкою не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про покращення матеріального становища відповідача, зважаючи, що з відповідача на користь позивачки присуджено до стягнення аліменти на утримання повнолітньої доньки, суд дійшов висновку, що загальні умови стягнення аліментів не змінилися, з позивача стягуються аліменти в частині від доходу, в загальному розмірі 1/3 частини заробітку на утримання двох дітей, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи положення пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір в розмірі 1211, 20 гривень.

Керуючись ст.ст.12, 13, 80, 81, 89, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та збільшення розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 17.03.2026.

Головуючий:А. В. ЧАЛИЙ