Справа № 369/5071/22
Провадження № 2/369/548/26
РІШЕННЯ

Іменем України

13.03.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Лисяк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/5071/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.12.2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, передано за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16.01.2023 року цивільну справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. від 08.05.2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/5071/22 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08.05.2023 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В.

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить:

Здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме визнати за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на :

- земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058,

- житлового будинку загальною площею 177,6 кв.м. який розтушований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 8 серпня 2017 року відповідач та позивач в Зарічанському районному у місті Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області зареєстрували свій шлюб про що було зроблено актовий запис № 533 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на ОСОБА_5 .

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане 09 січня 2020 року видане Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Під час спільного спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано земельна ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2018 року та витягом з державного реєстру.

В подальшому на даній земельній ділянці в період з 2018 по 2020 року сторони збудували житловий будинок загальною площею 177,6 кв.м. що підтверджується будівельним паспортом, рішенням виконавчого комітету Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №9 від 28 січня 2020 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрації права власності.

Вище зазначене майно було зареєстроване за згодою позивача на відповідача по справі.

Відповідно до звіту №049-22 з експертної грошової оцінки ринкова вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 становить 434 000 гривень.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкова вартість житлового будинку та земельної ділянки, загальною площею 177,6 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 5 084 000 гривень.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову.

10.12.2024 року відповідач звернувся з зустрічним позовом до позивача в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності у спільному сумісному майні подружжя на житлового будинку загальною площею 177,6 кв.м. який розтушований за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ним право особистої приватної власності у спільному сумісному майні подружжя наземельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058,поновити строк на звернення з зустрічним позовом

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.05.2025 року, було поновлено відповідачу строк на подання зустрічної позовної заяви.

Прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, об`єднати в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Продовжено судовий розгляд справи №369/5071/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Призначено підготовче засідання на 16.07.2025 року на 13 год. 45 хв. у залі судового засідання № 16 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. Тараса Бульби-Боровця, 1.

16.07.2025 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання 28.10.2025 року не з`явилася, в своїх інтересах подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовільнити.

Відповідач у судове засідання 28.10.2025 року не з`явився.

Представник відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі, яке з огляду на відсутність доказів участі представника відповідача в іншому судовому процесі, як-то судова повістка, інформація з офіційного веб-сайту Судова влада.

Крім того, суд звертає увагу представника відповідача, що дата судового засідання 28.10.2026була узгоджена з ним, про що свідчить розписка про погодження ним дати судового засідання 28.10.2025 року.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до положень статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

Згідно з ч. 2ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 8 серпня 2017 року відповідач та позивач в Зарічанському районному у місті Суми відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області зареєстрували свій шлюб про що було зроблено актовий запис № 533 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на ОСОБА_5 .

Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 видане 09 січня 2020 року видане Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

05.10.2022 року рішенням Сумського районного суду Сумської області у справі № 587/1387/22, шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено дошлюбне прізвище ОСОБА_7 .

За час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно:

земельна ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31 травня 2018 року та витягом з державного реєстру.

В подальшому на даній земельній ділянці в період з 2018 по 2020 року сторони збудували житловий будинок загальною площею 177,6 кв.м. що підтверджується будівельним паспортом, рішенням виконавчого комітету Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №9 від 28 січня 2020 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрації права власності.

Вище зазначене майно було зареєстроване за згодою позивача на відповідача по справі.

Відповідно до звіту № 049-22 з експертної грошової оцінки ринкова вартість земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 становить 434 000 гривень.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкова вартість житлового будинку та земельної ділянки, загальною площею 177,6 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 5 084 000 гривень.

Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року № 554/8023/15-ц).

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ст. 68СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Частиною 1 ст. 69 СКУкраїни встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1ст.70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 71СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВС від 12.06.2019 у справі № 595/324/17 зазначено, що при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Аналогічна позиція наведена у постановах ВС від 05.09.2018 у справі № 709/494/16-ц та від 20.05.2019 у справі № 360/303/17-ц.

Згідно з пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368ЦК), відповідно до частин 2, 3ст.325ЦКУкраїни, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

КЦС ВС у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зазначив, що придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові ВС України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та у постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц викладена наступна правова позиція: «Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11від 21.12.2007«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» закріплено положення про те, що не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.60СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Так, судом встановлено, що за час шлюбу сторони придбали нерухоме майно, яке зареєстроване за Відповідачем та рухоме майно.

Разом з цим, визначаючи розмір частки кожного з подружжя суд виходить з наступного.

Як вже зазначалося вище, відповідно до ст. 372ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України справі № 6-1447цс17від 08.11.2017 зазначено, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відтак, при визначенні часток у спільній власності подружжя, суд враховує те, що дане майно придбане за кошти подружжя, протилежне не спростоване Відповідачем, а тому частки між сторонами є рівними.

Конструкція статті 60 СК України, передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з п. 3 ч. 1ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, та фактичні обставини справи, приходить до висновку, що первісні позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги залишаються судом без задоволення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача за первісним позовм у розмірі 12 405,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-4, 12, 13, 19, 23, 76-89, 137, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на: земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на: житлового будинку загальною площею 177,6 кв.м. який розтушований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) право власності на: земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1500 гектарів кадастровий номер: :01:036:0058.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) право власності на: житлового будинку загальною площею 177,6 кв.м. який розтушований за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 ) 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять гривень) 00 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 );

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ).

Повне рішення складено: 13.03.2026 року.

Суддя А.В. Янченко