Справа 206/4589/25
Провадження 2/206/176/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Плінської А.В.,

при секретареві Габісонія Л.В.,

з участю представника позивача Михайлової О.В.

представника відповідача Весніна Д.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом ( в редакції позову від 11 вересня 2025 року) до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживачів, а саме просив зобов`язати відповідача виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованість попередніх власників квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період до 27 серпня 2024 року за теплову енергію у розмірі 44 715 грн. 63 коп. та зробити перерахунок за вказаною адресою у період з 27 серпня 2024 року. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що згідно договору купівлі продажу квартири від 27 серпня 2024 року набув у власність квартиру АДРЕСА_2 та був зареєстрований за вказаною адресою з 11 вересня 2024 року. Згідно рахунку повідомлення за комунальні послуги за травень 2025 року, що надійшов на адресу ОСОБА_1 , побачив, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 по Комунальному підприємству «Теплоенерго» Дніпровської міської ради нарахований борг на 1 червня 2025 року за теплову енергію в розмірі 44 715 грн. 63 коп., що є заборгованістю попередніх власників та з чим він не погоджується, адже заборгованість рахується за об`єктом, що належить йому на праві власності та до утворення якої він відношення не має, та її існування порушує його права, як споживача.

Ухвалою від 12 вересня 2025 року було відкрито провадження по справі.

20 жовтня 2025 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому просять відмовити в задоволенні позову із посиланням на те, що особовий рахунок оформлено на житлове приміщення, а не на особу, а облік споживання теплової енергії по квартирі здійснюється з наростаючим підсумком, незалежно від зміни власників.

Відповідно до розпорядження керівника апарату від 9 грудня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл справи в зв`язку з відрахуванням зі штату суддю Нестеренко Т.В.

Ухвалою від 10 грудня 2025 року суддею Плінською А.В. було прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою від 20 січня 2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та пояснив, що заборгованість рахується не за конкретною особою, а за абонентським номером.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу квартири від 27 серпня 2024 року ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором та витягом з державного реєстру речових прав від 27 серпня 2014 року.

Як слідує з витягу з реєстру територіальної громади від 11 вересня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 з 11 вересня 2024 року.

Відповідно до рахунку повідомлення за комунальні послуги за квітень 2025 року №81362 за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 30 квітня 2025 року рахується заборгованість за теплову енергію в розмірі 44 715 грн. 63 коп.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 встановлено право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144 цс 18); від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187 гс 18); від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338 цс 18); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364 цс 19); від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84 гс 20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 176/552/22 (провадження № 61-12657св22) зазначено, що:

«Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 312/44/20 (провадження № 61-13033 св 20)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження №61-2572св22) зроблено висновок:

«новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20), на який посилалася ОСОБА_1 у позовній заяві й посилається у свої касаційній скарзі; від 15 жовтня 2020 року у справі № 522/19127/18 (провадження № 61-20547св19).

При цьому у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604св20) зроблено висновок про те, що діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивач не вчиняла правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за теплопостачання попередніх власників вказаної квартири. На неї не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за послуги теплопостачання, надані відповідачем попереднім власникам, що нараховані до 04 червня 2020 року, тобто до укладення нею договору купівлі-продажу квартири».

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи(ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, позивач вказував, що набув у власність квартиру лише 27 серпня 2024 року, а заборгованість утворилась через несплату послуг попереднім власником.

Суд враховує, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати.

Аналіз договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2024 року, зареєстрований в реєстрі за №1148, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , свідчить про те, що цей договір не містить застережень про переведення боргу попереднього власника, а також згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні), і не передбачають застережень про переведення боргу попереднього власника.

Судом установлено, що позивач не вчиняв правочинів щодо прийняття боргу з оплати послуг за постачання теплової енергії попередніх власників вказаної квартири. Отже, на ОСОБА_1 не може бути покладено обов`язок зі сплати заборгованості за послуги за постачання теплової енергії, що нараховані до дня набуття позивачем по справі у власність квартири.

Такі обставини свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

Суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на те, що виключення (скасування) з обліку за особовим рахунком заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.

Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу (п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 176/552/22 (провадження № 61-12657св22) зазначено, що «з урахуванням фактичних обставин цієї справи, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Жовтоводський водоканал» ДОР» виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_2 за квартирою АДРЕСА_1 заборгованість попередніх власників квартири за період до 12 жовтня 2021 року, є обґрунтованими та відповідають критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення таких вимог відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачами до 12 жовтня 2021 року. Аналогічний правовий висновок щодо способу судового захисту у подібних справах викладено Верховним Судом у постановах від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079 св 21)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 201/11406/20 (провадження № 61-18079св21) вказано, що «оскільки позивач заперечувала проти вимог відповідача щодо наявності заборгованості, які сформульовані у претензіях, а відповідач належним чином не відреагував на звернення позивача та не звернувся з вимогами до попереднього власника квартири, а лише посилався на відсутність механізму списання боргів за спожиті комунальні послуги, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Теплоенерго» ДМР виключити з обліку по її особовому рахунку № НОМЕР_2 заборгованості попередніх власників квартири за період до 04 вересня 2020 року є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем».

Тому заявлена позивачем вимога є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача і встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем.

Необґрунтованими є доводи відзиву про те, що у позові не наведено, які права та законні інтереси позивача порушено з боку відповідача, оскільки КП «Теплоенерго» не пред`являє до ОСОБА_1 вимоги про стягнення заборгованості, а її облік не впливає на права позивача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 176/552/22 (провадження № 61-12657св22) зазначено, що: «суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1, помилково вважаючи, що її права відповідачем не порушено, не звернувши уваги на те, що відповідач не визнав і активно заперечував щодо задоволення позову про виключення чужої заборгованості саме з особового рахунку позивача, а згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України (завдання та основні засади цивільного судочинства) захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22)».

У справі, яка розглядається в даному провадженні, представник відповідача не визнав і заперечував проти задоволення позову про виключення з обліку заборгованості попереднього власника квартири з особового рахунку. Тому безпідставними є посилання представника відповідача на відсутність порушених прав та законних інтересів позивача з боку відповідача.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживачів.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, такий підлягає стягненню на користь держави з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.76 - 81,89, 141,258-259,263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) - задовольнити.

Зобов`язати Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (, м. Дніпро, вул. Глінкі, 15А) виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованість попередніх власників квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період до 27 серпня 2024 року за теплову енергію у розмірі 44 715 грн. 63 коп. та зробити перерахунок по особовому рахунку №628-200408 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у період з 27 серпня 2024 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (, м. Дніпро, вул. Глінкі, 15А) на користь держави судовий збір в сумі 1331,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А.В. Плінська