Провадження № 22-ц/802/357/26 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Черняк О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

представників відповідача Півторак І. В., Слісарчук І. О., Провального І. Я., Романюка В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що з 1981 року він працював у відповідача на посадах майстра виробничого навчання, керівником практики, завідуючим відділення, а з 03 грудня 2012 року - на посаді вихователя. Наказом № 43-к від 29 березня 2023 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2023 року його поновлено на роботі.

Позивач також зазначав, що наказом від 28 серпня 2023 року його повторно звільнили з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

23 червня 2023 року відповідач повідомив його про скорочення штату, звільнення з посади та запропонував йому іншу роботу на посаді майстра виробничого навчання з ремонту колісних транспортних засобів, на посаді інженера - електроніка, лаборантом, комірником. Листом від 07 серпня 2023 року його додатково повідомили про вивільнення посади керівник гуртка. Станом на 23 червня 2023 року та на 28 серпня 2023 року у відповідача також були вакантні посади ліфтера та гардеробника, які йому при звільненні з роботи запропоновані не були.

Звертаючись у вересні 2023 року до суду з позовом про поновлення на попередній роботі, він не зазначив, що відповідач не запропонував йому вакантну посаду ліфтера і гардеробника, про які він не знав, однак зазначив про це в апеляційній скарзі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2025 року в цивільній справі № 161/16762/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ухвалено у задоволенні позову відмовити. Постановою Волинського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року вказане рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_1 також зазначав, що судами при вирішенні спору не були враховані обставини щодо наявності у відповідача вакантних посад гардеробника та ліфтера, у зв`язку з чим позивач вважає, що позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявлено з інших підстав, ніж у справі № 161/16762/23.

Покликаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд поновити йому строк звернення до суду з позовом, поновити його на посаді вихователя Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» з 29 серпня 2023 року, стягнути з Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 156 628,08 грн, допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 січня 2026 року у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, матеріали справи повернути до Луцького міськрайонного суду Волинської області для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили скаргу задовольнити, представники відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 апеляційну скаргу заперечили, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з дотриманням вимог закону.

Судом за матеріалами справи встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2025 року, що набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно - технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

Тлумачення наведеної норми процесуального права свідчить про те, що підставою для прийняття судового рішення про відмову у відкритті провадження у справі є наявність іншого рішення суду, що набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для відмови у відкритті провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Необхідність застосування пункту 2 частини 1 статті 186 ЦПК України зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та властивістю судового рішення, що набрало законної сили. За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову це річ, щодо якої виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Повторне звернення з тими самими вимогами, з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у цій справі має статус позивача, а Державний професійно-технічний навчальний заклад «Луцьке вище професійне училище» має статус відповідача, як і у цивільній справі № 161/16772/23. Крім того, у справі № 161/16772/23 і у справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 пред?явив позов про поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з тих підстав, що йому не були запропоновані інші вакантні посади у навчальному закладі, а саме вакантні посади гардеробника та ліфтера.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позови ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є тотожними, оскільки в них одночасно збігаються сторони, предмет та підстави спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не була надана правова оцінка наявності у роботодавця інших вакантних посад (ліфтера та гардеробника) зводяться до ревізування висновків та незгоди із судовим рішенням у цивільній справі № 161/16762/23, яке набрало законної сили, і не дає права позивачеві знову звертатися до суду із тим самим позовом, на основі нових доказів та доводів, але з тих самих підстав.

При цьому судом у цивільній справі № 161/16772/23 була надана оцінка доводам позивача ОСОБА_1 про невиконання роботодавцем положень статті 49-2 КЗпП України щодо того, що одночасно з попередженням про звільнення з роботи роботодавець повинен запропонувати працівникові іншу роботу, оскільки це було одним із підстав його позову, і такі доводи судом були відхилені.

Наведення позивачем у позовній заяві нового розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можливо вважати новим предметом позову, так як вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже були розглянуті судами і у їх задоволенні було відмовлено.

За таких обставин суд першої інстанції суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, суд апеляційної інстанції доходить висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді