УХВАЛА

Справа № 495/5356/25

Номер провадження 2-о/495/30/2026

11 березня 2026 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гелла С.В.,

при секретарі Гасанзаде М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку окремого провадження матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , зацікавлені особи військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , зацікавлені особи військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст та обґрунтування заяви

Заявник ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією, на особливий період (під час правового режиму воєнного стану) у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 окремий батальйон НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони Збройних Сил України) на посаді радіотелефоніста взводу зв`язку військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат».

Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 окремий батальйон НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони Збройних Сил України) підпорядковується військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_5 окрема бригада територіальної оборони Збройних Сил України), командир якої згідно підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 наділений повноваженнями приймати рішення про звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 у військових званнях до майстер-сержанта включно за всіма підставами.

Заявник ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2019, справа №495/7093/18 був розірваний.

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 04.07.2017, актовий запис №474.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2019, справа №495/7183/19 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 900 гривень, щомісяця, починаючи з 09 серпня 2019 року та до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно розрахунку заборгованості від 05 червня 2025 року, складеного головним державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) заборгованість ОСОБА_3 по аліментах станом на 31.05.2025 складає 91 456 грн 21 коп..

Крім того, з вказаного розрахунку вбачається, що лише в грудні 2019 року ОСОБА_3 сплатив аліменти у розмірі 1 931 гривня 00 копійок, з січня 2020 року по травень 2025 року жодних грошових когтів на утримання дитини не сплатив.

Вищезазначене свідчить про те, що тягар утримання дитини несе виключно мати дитини - ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим, сектором дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУ НП в Одеській області 30 травня 2025 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000190 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК У країни.

Від так, викладені обставини безумовно свідчать про факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Факт самостійного утримання та виховання дитини заявнику необхідний для реалізації права на звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дитини віком до 18 років, яких самостійно виховує та утримує за рішенням суду.

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.07.2025 відкрито провадження за правилами окремого провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.10.2025 до участі у справі в якості заінтересової особи залучений орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради.

Заявник та її преставник в судове засідання не з`явились, надали клопотання про розгляд справи у їх відсутність, вимоги заяви підтримали та просили задовольнити.

Представник військова частина НОМЕР_2 в судове засідання не з`явився, просив справу розглянути у відсутність представника.

Представник військової частини НОМЕР_1 , органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради в судове засідання не з`явились, повідомлялись, причини неявки суду не відомі.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Заявник ОСОБА_1 проходить військову службу за мобілізацією, на особливий період (під час правового режиму воєнного стану) у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 окремий батальйон НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони Збройних Сил України) на посаді радіотелефоніста взводу зв`язку військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат».

Військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_4 окремий батальйон НОМЕР_5 окремої бригади територіальної оборони Збройних Сил України) підпорядковується військовій частині НОМЕР_2 ( НОМЕР_5 окрема бригада територіальної оборони Збройних Сил України), командир якої згідно підпункту 2 пункту 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 наділений повноваженнями приймати рішення про звільнення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 у військових званнях до майстер-сержанта включно за всіма підставами.

Заявник ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.03.2019, справа №495/7093/18 був розірваний.

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 04.07.2017, актовий запис №474.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2019, справа №495/7183/19 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 900 гривень, щомісяця, починаючи з 09 серпня 2019 року та до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно розрахунку заборгованості від 05 червня 2025 року, складеного головним державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) заборгованість ОСОБА_3 по аліментах станом на 31.05.2025 складає 91 456 грн 21 коп..

Крім того, з вказаного розрахунку вбачається, що лише в грудні 2019 року ОСОБА_3 сплатив аліменти у розмірі 1 931 гривня 00 копійок, з січня 2020 року по травень 2025 року жодних грошових когтів на утримання дитини не сплатив.

Вищезазначене свідчить про те, що тягар утримання дитини несе виключно мати дитини - ОСОБА_1 .

У зв`язку з цим, сектором дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУ НП в Одеській області 30 травня 2025 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження №0000190 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК У країни.

Від так, викладені обставини безумовно свідчать про факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Факт самостійного утримання та виховання дитини заявнику необхідний для реалізації права на звільнення з лав Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дитини віком до 18 років, яких самостійно виховує та утримує за рішенням суду.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми процесуального права, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження №11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі №370/2898/16 (провадження №14-573цс19).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У даній справі, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, тобто заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - матері, яка самостійно виховує та утримує дитину.

Статтею 51 Конституції Українивизначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 Сімейного кодексу України).

Частиною першою статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статях 150, 151 Сімейного кодексу України.

За приписами частини другої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених оговором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень Цивільного кодексу України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 Цивільного кодексу України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 15 Сімейного кодексу України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 Сімейного кодексу України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 Сімейного кодексу України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав обмежується або припиняється).

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Частиною першою статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі, яка розглядається, заявник просить встановити факт самостійного виховання та утримання нею малолітньої дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини.

Так, у статті 165 Сімейного кодексу України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 Сімейного кодексу України) .

Доведення факту одноосібного виховання дитини пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Факт, про встановлення якого просить заявник не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини.

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене заявником у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За встановлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини заявником не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 , зацікавлені особи військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини слід залишити без розгляду.

Керуючись Сімейним кодексу України, ст.ст.257, 260-261, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , зацікавлені особи військова частина НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_2 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику, що за приписами частини шостої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України, заявник має право подати позов на загальних підставах.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Гелла С.В.