Справа №487/3727/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова
Провадження №22-ц/812/603/26
Постанова

Іменем України

16 березня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Чистою В.В.,

розглянувши у порядку позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 22 грудня 2025 року під головуванням судді Щербини С.В., повний текст рішення складений в цей же день, за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У травні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2017 року ОСОБА_1 уклала з Акціонерним товариством «Альфа Банк» (в подальшому змінено назву - АТ «Сенс Банк») угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №500597642.

Відповідно до умов Кредитного договору Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит, а Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.

Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання Позичальником умов Договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит.

Проте, отримавши кредитні кошти, відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого, станом на 07 квітня 2025 року, виникла заборгованість за вказаним кредитом, у розмірі 79788,27 грн, з яких: 56634,60 грн прострочене тіло кредиту, 23153, 40 грн відсотки за користування кредитом та 0, 27 грн відсотки за прострочене тіло кредиту.

З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу відповідачки направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дана вимога залишена останньою без реагування.

Посилаючись на викладене, АТ «Сенс Банк» просило суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_1 на свою користь вищезазначену заборгованість та судовий збір.

22 грудня 2025 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції зазначено, що термін дії спірного кредитного договору укладений між сторонами припинився 16 червня 2020 року, проте позивач продовжував нараховувати відповідачці проценти за його користування.

Ураховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16, щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку після спливу визначеного договором строку кредитування, дійшов висновку, що нарахування АТ «Сенс Банк» процентів за користування кредитом ОСОБА_1 та інших платежів після закінчення терміну дії кредитного договору №500597642 від 15 червня 2017 року, тобто після 16 червня 2020 року, суперечить вимогам законодавства.

Також, зазначивши про врахування наявності у відповідачки заборгованості за спірним кредитним договором, станом на 16 червня 2020 року (строк закінчення кредитного договору) у розмірі 13634, 51 грн, отримання нею коштів після цієї дати у розмірі 9941,70 грн та внесення суми у розмірі 24250 грн, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед АТ «Сенс Банк» за спірним кредитним договором.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що відповідачка в повному обсязі не виконала умови вказаного договору та не надала доказів про наявність заборгованості.

В апеляційній скарзі представник АТ «Сенс Банк», посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами досягнуто домовленість у письмовій формі щодо ліміту відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн та процентної ставки 26 % річних, що підтверджується Офертою на укладання Угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15 червня 2017 року.

З метою користування відповідачкою кредитними коштами Банком на ім`я ОСОБА_1 випущені картки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та НОМЕР_3 в межах Оферти на укладання угоди про обслуговування Кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №500597642. Остання картка випущена з терміном дії до 30 квітня 2025 року.

В розділі IV Додатку 4 до Публічної пропозиції міститься уточнення умов щодо пролонгації, зазначено, що строк дії відновлюваної кредитної лінії становить 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк, але не більше закінчення строку дії платіжної картки, за умови дотримання Клієнтом умов Договору.

З виписки, що долучена до матеріалів позовної заяви вбачається, що 10 лютого 2022 року та 11 лютого 2022 року відповідачка здійснювала банківські операції (покупки - GRUZYNSKA PEKARNYA, PHransua) із використанням кредитної картки НОМЕР_3 . Однак, дана обставина судом залишена поза увагою.

Посилаючись на викладене представник позивача вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідачки процентів та інших платежів за користування кредитом після закінчення терміну дії спірного договору, тобто після 16 червня 2020 року, оскільки до 30 квітня 2025 року остання мала змогу користуватися кредитною карткою, а тому і зобов`язана була сплачувати проценти за його користування.

Крім того, зазначає про помилковість посилання суду у рішенні на те, що згідно умов кредитного договору ОСОБА_1 отримала від Банку кредит у розмірі 29750 грн з процентною ставкою 15,99% річних, тип ставки фіксована. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії вказана до 16 червня 2020 року. Насправді відповідач отримала кредит готівкою у розмірі 29750 грн, проте предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості по картковому кредиту, а не споживчому кредиту (кредит готівкою).

Доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2017 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк» шляхом підписання анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа Банк» , а також оферти на укладання угоди про надання кредиту № 500597642, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. На підставі вказаного договору на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, установлено кредитний ліміт у розмірі 29750 грн та надано кредит шляхом списання з карткового рахунку сум за рахунок кредитних коштів у межах установленого ліміту кредитування строком до 16 червня 2020 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 15,99% річних.

В розділі IV Додатку 4 до Публічної пропозиції міститься уточнення умов щодо пролонгації, відповідно до яких, строк дії відновлюваної кредитної лінії становить 12 місяців з можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк, але не більше закінчення строку дії платіжної картки, за умови дотримання Клієнтом умов Договору.

З довідки АТ «Сенс Банк» вбачається, що термін дії кредитної картки НОМЕР_1 , виданої ОСОБА_1 становив до 30 квітня 2020 року, а у подальшому картки перевипускалися №№ НОМЕР_2 та НОМЕР_3 . Остання картка випущена з терміном дії до 30 квітня 2025 року.

Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» змінено найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», про що 30 листопада 2022 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 07 квітня 2025 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 79788, 27 грн.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та здійснювала оплату кредиту та відсотків за його користування.

Суд також, взявши до уваги розрахунок заборгованості та виписку по рахунку позичальника, що надана Банком встановив, що станом на 16 червня 2020 року (дата завершення строку кредитування), Банк нараховував заборгованість за кредитним договором в сумі 13 634, 51 грн.

У подальшому, ОСОБА_1 отримано кредитних коштів на суму 9941, 70 грн. Отже, загальний розмір заборгованості склав 23 576 грн 21 коп, натомість було сплачено відповідачкою шляхом поповнення карткового рахунку 24 250 грн.

Тому, вірно вважав, що заборгованість за тілом кредиту у розмірі 56 634 грн 60 коп, яку Банк просив стягнути з ОСОБА_1 , враховуючи розрахунок заборгованості та виписку по рахунку позичальника, не підтверджена.

Суд також встановив, що після припинення строку дії кредитного договору, Банк продовжив нарахування ОСОБА_1 проценти за користування кредитом і таке призвело до виникнення заборгованості, загальний розмір якої склав 23 153 грн 40 коп, що є безпідставним.

Тоді як, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України.

Зазначене вище узгоджується із висновками Великої Палати Верхового Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, висловленим у Постановах від 28 березня2018 року справа № 444/9519/12, 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16.

Отже, встановивши факт нарахування АТ «Сенс Банк» процентів за користування кредитом і інших платежів після закінчення терміну дії договору та відсутність у відповідачки заборгованості за спірним кредитним договором станом на 16 червня 2020 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Банку.

Доводи апеляційної скарги Банку про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні процентів та інших платежів за користування кредитом після закінчення терміну дії спірного договору, тобто після 16 червня 2020 року та залишив поза увагою здійснення відповідачкою 10 лютого 2022 року та 11 лютого 2022 року банківських операцій (покупки - GRUZYNSKA PEKARNYA, PHransua) із використанням кредитної картки 535557*3037, є безпідставними, оскільки матеріали справи не підтверджують заборгованість за кредитним договором у розмірі, визначеному позивачем.

З доданих банком виписки з рахунку та розрахунку заборгованості встановлено і судом першої інстанції взято до уваги, що станом на 10 лютого 2022 року, ОСОБА_1 мала заборгованість за кредитним договором у розмірі 9941, 70 грн. На вказаний період відповідачкою було сплачено (перераховано, поповнено готівкою у терміналі самообслуговування)24250 грн. Після зазначеного часу ОСОБА_1 кредитними коштами не користувалася, банківських операцій з кредитною карткою не здійснювала. Отже, згідно з випискою по рахунку, наданою позивачем, позичальник користувався кредитними коштами та повністю сплатив заборгованість перед Банком відповідно до умов кредитного договору.

З огляду на наведені обставини, твердження апелянта про те, що оскільки відповідачка до 30 квітня 2025 року мала змогу користуватися кредитною карткою, а тому і зобов`язана була сплачувати проценти за його користування, не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

У спорах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Вищенаведене узгоджується, з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 415/160/17.

У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму заборгованості відповідачки у заявленому до стягнення розмірі за тілом кредиту та відсотками.

За наведених обставин, колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повне судове рішення складено 16.03.2026 р.