Справа №295/1948/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з Лукасевич А.Є.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття арешту, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, 1/7 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом зняття арешту, реєстраційний номер обтяження: 10099328, який накладений: постанова, б/н, 17.07.2010, СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області, слідчий СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області лейтенант міліції Порхун І.А. на 1/7 ід. ч. квартири АДРЕСА_1 . При цьому, посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної власності позивачу, третім особам та померлим особам. Після смерті співвласника вказаної квартири ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належну йому 1/7 частку цієї квартири, на яку за життя спадкодавця постановою слідчого було накладено арешт, який на даний час не виконує законну мету, необхідність у існуванні якого відпала і навпаки, його існування порушує права власника позивача.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 05.02.2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 по право власності на житло від 10.08.1993 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв.м., зареєстровано за: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1/7 частині за кожним.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до заповіту від 08.12.2023 року ОСОБА_4 все своє майно заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після його смерті.

Постановою слідчого СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області лейтенанта поліції Порхун І.А. у кримінальній справі №10/070466 накладено арешт на майно ОСОБА_4 , а саме 1/7 ід. ч. кв. АДРЕСА_1 згідно свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності від 10.08.1993 року.

Вказаний арешт зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 10099328.

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 15.06.2011 року у справі №1-120/11 визнано винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України і призначено покарання три роки позбавлення волі. На підставі статей 75 та 76 КК України звільнено засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку один рік шість місяців не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно нормами статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії яка порушує право.

Захист цього права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до ст.13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 321 ЦК України - право власності с непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст. 126 КПК України (1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після завершення кримінальної справи (вирішеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у ст. 3 Конституції України, ст.13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами частини першої ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Із огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна за позовом ОСОБА_1 поширюються норми КПК України 1960 року.

Вищевказаний вирок суду у кримінальній справі, в межах якої на майно ОСОБА_4 накладений арешт, набрав законної сили 30.06.2011 року, цивільний позов у даній справі не заявлявся, судові витрати відсутні, будь-яке майно не конфісковувалось.

Згідно з ст.174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення вказаних питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, вирішеній до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачав застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у розглянутій кримінальній справі. За таких обставин, вирішення порушеного ОСОБА_1 питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи).

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша ст. 28 КПК України 1960 року).

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом не у зв`язку з завданням їй шкоди, а з підстав необґрунтованого обмеження її права власності під час кримінального провадження.

За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі №372/2904/17-ц, нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин, вирішення питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

За висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі №766/21865/17, якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Отже, суд приходить до висновку про те, що цю справу належить розглядати в порядку цивільного, а не кримінального судочинства, оскільки арешт на нерухоме майно накладений за правилами КПК України 1960 року, особа, на майно якої накладений арешт померла, та у матеріалах справи відсутні докази того, що за життя спадкодавець позивача був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, а тому відсутні підстави для закриття провадження у цій цивільній справі, а доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву щодо порушення правил юрисдикції загальних судів (виду судочинства) спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на положеннях закону. Кримінальна справа, у межах якої накладений арешт на частину квартири, наразі неактуальна.

Згідно з матеріалами спадкової справи №235/2024, єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 є його сестра ОСОБА_1 .

Отже, позивач прийняла спадщину після смерті спадкодавця у встановленому законом порядку, але оформити її не може через арешт, накладений на частину квартири. За положеннями частини п`ятої ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У цьому випадку ОСОБА_1 набула право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування). Арештоване нерухоме майно належить позивачу з часу смерті спадкодавця, але розпорядитися ним вона не може через арешт. Арешт майна у цьому випадку перетворився з заходу забезпечення кримінального провадження, якого наразі не існує, на неправомірне обмеження прав позивача на розпорядження успадкованим майном, оскільки згідно з підпунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Позов заявлений з підстав необґрунтованого обмеження позивача у праві на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування).

Щодо доводів представника відповідача відносно його неналежності, суд виходить із наступних мотивів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про створення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичну особу публічного права - Головне управління Національної поліції в Житомирській області та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під яким розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права.

Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року в справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року в справі №21-108а14, від 28 жовтня 2014 року в справі №21-484а14 сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. За таких обставин, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У Закону України «Про Національну поліцію» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Із метою встановлення факту публічного правонаступництва, у даному випадку, визначальним є наявність переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) первісного суб`єкта - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів після його припинення до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

У постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/6895/17 Верховним Судом вказано, що аналогічність завдань міліції та поліції встановлена ст. 3 Закону України «Про міліцію» та ст. 2 Закону України «Про національну поліцію». Ліквідація управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується.

До того ж, відповідно до наказу МВС України від 12 жовтня 2017 року №10 «Про фінансування відповідальних виконавцем бюджетних програм» фінансування установ, перелік яких затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», щодо яких проводяться заходи з ліквідації, здійснюється за рахунок асигнувань, затверджених для Національної поліції України.

Отже, ліквідація Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області та його структурних підрозділів з одночасним створенням іншого органу ГУНП, який частково виконує повноваження (завдання) органу, що ліквідується, надає суду можливість дійти висновку про те, що ГУНП в Житомирській області, з огляду на правовий статус і обсяг повноважень, є фактичним правонаступником ліквідованого Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а отже залучення його відповідачем до розгляду справи щодо відновлення порушених прав ОСОБА_1 відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Судом встановлено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Таким чином, арешт на майно спадкодавця ОСОБА_4 накладений за правилами КПК України 1960 року, на даний час не виконує будь-яку легітимну (законну) мету, необхідність його відпала і, навпаки, його існування порушує спадкові права спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 , яка не була учасником кримінального провадження та яка є власником частки спадкодавця з моменту прийняття спадщини, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 82, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власністю - 1/7 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом зняття арешту, реєстраційний номер обтяження: 10099328, який накладений: постанова, б/н, 17.07.2010, СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області, слідчий СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області лейтенант міліції Порхун І.А. на 1/7 ід. ч. квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Житомирській області; місце знаходження: 10008, м. Житомир Старий бульвар, 5/37; .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ;

ОСОБА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: