Справа № 646/692/26
Провадження № 2/646/1999/2026
У Х В А Л А

11.02.26 м. Харків

Суддя Основ`янського районного суду міста Харкова Серпутько Д.Є., перевіривши матеріали позовної заяви Слобідської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном,

ВСТАНОВИВ:

Слобідська окружна прокуратура міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулася до суду з позовною заявою про усунення перешкод Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом:

- зобов`язання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) знести об`єкт самочинного будівництва нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 24,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101) з приведенням земельної ділянки під нею у придатний для подальшого використання стан;

- припинення володіння ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитловою будівлею літ. «АА-1» загальною площею 24,0 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101).

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 24,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, запис про право власності 40074090; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу, індексний номер 56102799 від 11.01.2021) та закриттям розділу № 101 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 28.01.2026 року позовну заяву - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

05.02.2026 до суду від заявника - Слобідської окружної прокуратури міста Харкова надійшла заява про усунення недоліків.

Дослідивши позов, подану заявником на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху заяву та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

З поданої позовної заяви та долучених документів, заяви неможливо встановити відносно якої саме земельної ділянки (конфігурація, площа, координати, адреса, кадастровий номер тощо) прокурор просить суд усунути перешкоди Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності та, саме, факт її належності до комунальної форми власності.

Щодо посилань заявника, що проведення оцінки нежитлової будівлі та земельної ділянки жодним чином не вплине на ціну позову та суму судового збору, яка підлягає сплаті за подання позову, суд зазначає про те, що позовні вимоги про визнання права власності, витребування або повернення майна, виділ у натурі частки майна є майновими, оскільки за своєю правовою природою пов`язані з підтвердженням прав на майно (постанова ВС від 24.01.2018 року у справі № 916/1220/17, ухвала ВС від 04.03.2019 року у справі № 923/441/18, ухвала ВС від 30.03.2023 року у справі № 591/3750/20).

Володіння майном це фактичне, фізичне утримання речі у своїй владі (панування над нею).

При цьому суд зазначає, що поданий позов має на меті саме віндикацію - тобто повернення не тільки прав користування та розпорядження, а й володіння зайнятою земельною ділянкою, зважаючи на зареєстроване в ДРРП право власності відповідача на нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 24,0 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 101, запис про право власності 40074090), фактичне використання (володіння) спірною земельною ділянкою відповідачем та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єкта нерухомого майна, який на ній розташований.

Відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» на підтвердження оцінки проведеної оцінки майна складається звіт (акт про оцінку майна).

Статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено, що оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно.

Якщо процедурами з оцінки майна для складання акта оцінки майна передбачене попереднє проведення оцінки майна повністю або частково суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Акт оцінки майна підлягає затвердженню керівником органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Таким чином, належними доказами на підтвердження вартості майна, із якої необхідно визначити ціну позову та відповідно розмір судового збору, є, зокрема, звіт про оцінку майна з висновком про його вартість (станом саме на дату подання позову до суду), дані загальнодоступних джерел стосовно ринкової вартості аналогічного майна в районі місцезнаходження спірного майна тощо.

Проте, позивачем не надано належного доказу - звіту про оцінку майна нежитлової будівлі літ. «АА-1» та земельної ділянки, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Аерокосмічний, 42, складеного суб`єктом оціночної діяльності, з висновком про його вартість станом саме на дату подання позову до суду.

Щодо посилань позивача на неможливість здійснити вимоги ч. 1 ст. 177 ЦПК України щодо направлення позовної заяви відповідачу, суд вказує, що в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 28.01.2026, саме на позивача покладено обов`язок належного надсилання на адресу відповідача копії позовної заяви та копій всіх доданих до неї документів, належним чином проінформувати відповідача по справі про надходження до суду даної позовної заяви, а не виконанання вказаних норм, позбавляє суд та відповідача вчинити відповідні процесуальні дії щодо відкриття провадження, повідомлення про розгляд справи відповідача, надання часу відповідачу для подання відзиву.

Окрім цього, щодо вказівок надмірного формалізму з боку суду, та можливості виклику відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії, з опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, суд враховує рішення ЄСПЛ від 20 червня 2023 року у справі «LAZARIS v. ALBANIA» за заявою № 48806/06 та наголошує на необхідності забезпечити баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливості та ефективністю правосуддя.

ЄСПЛ нагадав, що стаття 6 Конвенції не може тлумачитися як така, що передбачає конкретну форму вручення судової пошти, і не є завданням Суду вказувати бажані способи спілкування з учасниками судового процесу; національні суди мають кращі можливості для оцінки ситуації у світлі практичних обставин. Роль Суду обмежується з`ясуванням того, чи наслідки застосування та тлумачення процесуальних норм були такими, що відповідають Конвенції (Gankin and Others v. Russia, № 2430/06 and 3 others, §§ 28 та 35, 31 травня 2016 року).

Крім того, позивачем не надано до суду доказів щодо проживання чи перебування відповідача за адресою: АДРЕСА_3 . Суд повторно звертає увагу позивача на те, що згідно відповіді № 2283881 від 28.01.2026 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери вбачається, що останнім місцем проживання відповідача, зареєстрованим в установленому законом порядку є адреса: АДРЕСА_4 . Отже на час пред`явлення позовної заяви, актуальне місце проживання відповідача, як ВПО зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .

Щодо участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, зокрема, прокурора, суд звертає увагу на наступне.

Питання участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, зокрема, прокурора врегульовано у ст. 56 ЦПК України.

Так, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Конституція України - це Основний Закон України, що закріплює головні засади організації держави та суспільства, утверджує конституційні права, свободи та обов`язки людини і громадянина, конституційний (державний і суспільний) лад.

Згідно із статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У постанові ВП ВС від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, сформулювала узагальнюючі висновки про те, що:

1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції, якщо:

орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;

орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави.

2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:

відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;

орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Тлумачення пункту 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої ст. 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Всі ці докази в своїй сукупності є підставами для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. Водночас їх відсутність в силу статті 23 Закону України «Про прокуратуру» виключає таке представництво.

Отже, стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлює підстави та порядок здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді.

Правовий аналіз змісту частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Отже, якщо прокуратура уповноважена представляти інтереси держави в суді лише у виключних випадках, то за загальним правилом це функція органів виконавчої влади.

З урахуванням усталеної судової практики Верховного Суду, а також положень законодавства, яке регламентує порядок та підстави здійснення прокурором процесуального представництва держави в суді таке представництво реалізуються в межах правил участі в судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту чи робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Окрім цього, підстави та способи отримання прокурором інформації, потрібної для здійснення представництва інтересів держави в суді, мають бути чітко, вичерпно та конкретно визначені законом задля унеможливлення довільного тлумачення чи розширення меж відповідної функції прокуратури. Такі способи можуть охоплювати, зокрема, отримання прокурором інформації безпосередньо під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням або іншої визначеної Конституцією та законами України форми участі прокурора у кримінальному провадженні, зі звернень уповноважених або заінтересованих суб`єктів (органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб, громадських об`єднань тощо), а також з інших джерел, визначених законом.

Водночас прокурор на виконання цієї конституційної функції прокуратури не може бути уповноважений законами України самостійно ініціювати пошук або здійснювати збір інформації поза межами визначених законом процедур, оскільки це суперечитиме конституційно встановленим межам цієї функції і фактично міститиме ознаки повноважень органів досудового розслідування або загального нагляду, що не відповідає приписам статті 131-1 Конституції України.

Крім того, як вже зазначалось вище представництвом інтересів держави в суді, що його здійснює прокурор відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, є правовідносини, у яких прокурор, реалізуючи визначену цим пунктом функцію прокуратури, вчиняє в суді відповідні процесуальні дії у разі, якщо цього вимагає захист інтересів держави.

Визначальним за пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є те, що ці інтереси мають узгоджуватись із принципами, закріпленими в Конституції України, включно з тими, які встановлюють спосіб та межі втручання держави у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина. Це випливає із засад конституційного ладу України, зокрема зі статей 1, 8, 19 Конституції України в їх посутньому зв`язку з пунктом 3 частини першої її статті 131-1. Неодмінною умовою для реалізації прокуратурою цієї функції є потреба в захисті інтересів держави.

Отже, пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури.

У рішенні від 05.06.2019 № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Окрім цього, суд наголошує, що процес позбавлення органів прокуратури фунцій та повноважень (складових, елементів) "загального нагляду" втілений у рішенні Конституційного суду України від 03.12.2025 №6-р (ІІ)/2025 у справі №3- 28/2024 (59/24), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, що втрачають чинність із 1 січня 2027 року.

У своєму рішенні Конституційний суд України наголосив, що припис пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, яким закріплено функцію прокуратури щодо здійснення представництва інтересів держави в суді, має розглядатися у взаємозв`язку, зокрема, з приписами статті 55 Конституції України. Законодавче регулювання представництва прокурором інтересів держави в суді формує правове середовище здійснення правосуддя та безпосередньо впливає на умови реалізації права на судовий захист.

Недотримання такої конституційної моделі може призвести до порушення процесуальної рівності сторін та вплинути на реальність й ефективність судового захисту.

Отже, пункт 3 частини першої статті 131-1, стаття 55 Конституції України разом із частиною другою її статті 129 є взаємопов`язаними елементами конституційної моделі судового захисту прав і свобод людини і громадянина, у якій право на судовий захист кореспондує з обмеженим і субсидіарним характером здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді. Отже, законодавче порушення конституційних меж такого представництва може призвести до втручання у зміст права на судовий захист.

З огляду на зазначене Конституційний Суд України вважає, що акумулюючий ефект застосування окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону призводить до того, що прокурор фактично отримує можливість звертатися до суду в інтересах держави за відсутності належно визначених Законом випадків представництва прокурором інтересів держави в суді або критеріїв/ознак їх установлення, й таке нормативне регулювання призводить до втручання прокуратури у сферу повноважень інших суб`єктів владних повноважень та втручання у права різних заінтересованих суб`єктів.

Крім того, нечіткість визначення окремими приписами абзацу першого частини третьої статті 23 Закону відповідних випадків представництва прокурором інтересів держави в суді та підстав його звернення до суду не забезпечує юридичної визначеності для інших суб`єктів владних повноважень та заінтересованих учасників суспільних відносин. Це створює суттєві ризики, реальну загрозу порушення основних засад судочинства, закріплених пунктами 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України, ще на стадії звернення прокурора до суду та істотно ускладнює реалізацію учасниками процесу конституційного права на судовий захист.

З огляду на зазначене Конституційний Суд України доходить висновку, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, суперечать також статті 55, пунктам 1, 3 частини другої статті 129 Конституції України.

При цьому, Слобідською окружною прокуратурою міста Харкова Харківської області не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Зокрема, відсутні докази направлення повідомлення в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо наміру звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, розташованою за адресою: м. Харків, просп. Аерокосмічний, 42.

Як убачається з матеріалів справи, долучене заявником до позовної заяви повідомлення від 22.08.2025 № 54-112-4134ВИХ-25, складене відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», стосується іншого об`єкта нерухомості, а саме земельної ділянки комунальної власності, розташованої за адресою: м. Харків, просп. Байрона, 179-Б, що не є предметом розгляду у даній справі.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні належні докази дотримання прокурором передбаченого законом порядку звернення до суду в інтересах органу місцевого самоврядування саме щодо спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про недоведеність підстав для представництва інтересів Харківської міської ради у даному провадженні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

Оскільки заявником недоліки заяви, зазначені в ухвалі суду від 28.01.2026 в повному обсязі не усунуто та не надано до суду доказів повідомлення суб`єкта владних повноважень, в інтересах якого заявник звернувся із вказаною позовною заявою, а тому позовна заява підлягає поверненню заявнику.

Відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 185, 260 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженні майном вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів в порядку ст. 261, ст. 354 ЦПК України.

Суддя Д.Є. Серпутько