ПОСТАНОВА

Іменем України

03 березня 2026 року м. Кропивницький

справа № 395/72/25

провадження № 22-ц/4809/361/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашко С.І.,

секретар судового засідання Діманова Н.І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, Новомиргородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Беспаловою Наталкою Олександрівною, на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2025 року у складі головуючого судді Забуранного Р.А.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви та рішення суду першої інстанції.

У січні 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із заявою, де зазначив заінтересованими особами: ОСОБА_2 , Новомиргородська міська рада Кіровоградської області, Новомиргородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), просив: задовольнити його заяву про усиновлення дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати Новомиргородський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) внести в актовий запис про народження №15 від 20 лютого 2018 року, складений на ім`я ОСОБА_3 наступні зміни: вказати батьком дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України; змінити прізвище дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 »; змінити по батькові дитини з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

В обґрунтування заяви зазначено, що заявник проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_2 з 2020 року. ОСОБА_2 має сина - ОСОБА_3 , який проживає разом з ними. Відомості про батька ОСОБА_8 записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Фінансова забезпеченість подружжя дозволяє створити всі належні умови для нормального розвитку усиновленої дитини.

Заявник вважає, що має все необхідне для нормального розвитку ОСОБА_3 , а усиновлення дитини проводиться в її інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя та розвитку.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усиновлення дитини.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , місцевий суд керувався тим, що заявник не перебуває у офіційному шлюбі з матір`ю дитини, ним не надано доказів наявності у нього постійного заробітку (доходу), також не надано доказів щодо перебування у нього на праві приватної власності будинку (квартири) чи договору оренди житлового приміщення, тобто ним не доведено наявність належних умов для забезпечення проживання дитини.

Судом ураховано, що вироком Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2021 року ОСОБА_1 було визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку у 3 (три) роки. Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 травня 2024 року звільнено ОСОБА_1 від покарання, призначеного йому згідно вироку Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2021 року. З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вказав, що з огляду на встановлену п. 10 ч. 1 ст. 212 КК України пряму заборону бути усиновлювачами особам, які були засуджені за кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я особи, ОСОБА_1 не може бути усиновлювачем.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Беспалова Н.О., подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення вимог заяви.

В обґрунтування зазначено, що 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (відповідний актовий запис № 11).

Крім того, заявником зауважено, що згідно до п. 10 ч. 1 ст. 212 КК України, не можуть бути усиновлювачами особи, які були засуджені за злочини проти основ національної безпеки України, кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а також за злочини, передбачені статтями 164, 166, 167, 169, 181, 187 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших кримінальних правопорушень.

Разом з тим, у відповідності до ухвали Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання, призначеного йому згідно вищевказаного вироку суду. Тому ОСОБА_1 вважається таким, що не має судимості, після відбуття цього покарання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Участь учасників справи в суді апеляційної інстанції.

03 березня 2026 року на електронну адресу суду від представника заявника адвоката Беспалової Н.О. надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.173).

Інші учасники справи в судове засідання, призначене у даній справі на 03 березня 2026 року до Кропивницького апеляційного суду не з`явився, належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи (а.с.167-171).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2020 року проживає разом з ОСОБА_2 спільно однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Новомиргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 20 лютого 2018 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьками зазначені - ОСОБА_9 та ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України №7 від 13 червня 2024 року, 20 лютого 2018 року зареєстровано актовий запис про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька - ОСОБА_9 , відомості про матір - ОСОБА_2 . Зазначено, що відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу (а.с.7).

Згідно копії картки обстеження та медичного огляду №53, наданої КНП «Новомиргородська міська лікарня» Новомиргородської міської ради», ОСОБА_1 - здоровий (а.с.8).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов життя від 22 січня 2025 року, здійсненого комісією в складі уповноваженої особи Новомиргородської міської ради депутатів Новомиргородської міської ради, в ході обстеження матеріально-побутових умов життя ОСОБА_2 , встановлено, що остання проживає в АДРЕСА_1 . З 2020 року ОСОБА_2 проживає в цивільному шлюбі із ОСОБА_1 , вони ведуть спільне господарство (а.с.33).

Згідно висновку Новомиргородської міської ради про недоцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини ОСОБА_3 № 02-22/191/1 від 21.03.2025 року, визнано недоцільним усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Даним висновком встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживають з грудня 2020 року. У зареєстрованому шлюбі з 13 лютого 2025 року. ОСОБА_1 протягом спільного проживання з ОСОБА_2 займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина своєї дружини, ОСОБА_10 , оточує його батьківською любов`ю, має дружні та довірливі відносини з ним. ОСОБА_8 вважає ОСОБА_11 своїм батьком. Згідно з висновком про стан здоров`я від 26 лютого 2025 року ОСОБА_1 - здоровий. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17 березня 2025 року встановлено, що умови проживання сім`ї - задовільні. Сім`я проживає у будинку, який їм документально не належить. Матеріально забезпечені, будинок повністю умебльований, сім`я має всю необхідну побутову техніку, кухонний ремонт. Забезпечені продуктами харчування, засобами особистої гігієни, та ліками першої домедичної допомоги. Мають в користуванні легковий автомобіль. Для проживання, виховання та розвитку малолітнього ОСОБА_3 створені належні умови. Для нього відведене окреме місце для сну, відпочинку та проведення дозвілля. Одягом та взуттям забезпечений відповідно віку та сезону. Є іграшки відповідно віку дитини. В особистому користуванні ОСОБА_8 має мобільний телефон. Зі слів ОСОБА_1 , сім`я проживає за рахунок тимчасових заробітків, їх середньомісячний дохід становить близько 15 000 грн, з березня 2025 року ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа-підприємець.

Зазначено, що ОСОБА_3 , має правові підстави для усиновлення:

-нотаріально засвідчена заява матері ОСОБА_2 від 06 березня 2025 року про згоду на усиновлення малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїм чоловіком;

- копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України № 7, виданого 13 червня 2024 року Новомиргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», виданого департаментом інформатизації Міністерства внутрішніх справ України ФОВМ - 003200249 про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Україна, Піщаний Брід, на території України станом на 21 лютого 2025 року є особою, стосовно якої: відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості: засуджений 11 травня 2021 року Новомиргородський РС Кіровоградської області статті: 121 частини 1 Кримінального кодексу України. Вид основного покарання позбавлення волі строком на 5 років. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 3 роки. Дата набрання законної сили 11 червня 2021 року.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 статті 212 Сімейного кодексу України не можуть бути усиновлювачами особи, які були засуджені за кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150"1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших кримінальних правопорушень. Оскільки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був засуджений за частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України, а саме: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років - тому він не може бути усиновлювачем (а.с.54-56).

Згідно вироку Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2021 року у справі №395/193/21, ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку у 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання (а.с.114-115).

Ухвалою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 травня 2024 року у справі №395/193/21, задоволено подання начальника Новоукраїнського районного сектору №3 філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області Заруднього С.М. про звільнення ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням.

Звільнено від покарання ОСОБА_1 , призначеного йому згідно вироку Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 травня 2021 року (а.с.116).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з п. 3 ст. 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї.

У ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що забезпечення найкращих інтересів дитини передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.

Статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Законом України від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, передбачено, що компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.

Відповідно до ст. 21 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР 27 лютого 1991 року при усиновленні найкращі інтереси дитини мають враховуватися в першочерговому порядку.

Статтею 207 СК України передбачено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно ст. 218 СК України для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.

За змістом ст. 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода.

Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом (ч. 5 ст. 217 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 220 СК України на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально.

Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (висновками, актами, довідками, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Водночас суди повинні враховувати, що у випадках, коли батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини з поважних причин (через хворобу, перебування в тривалому відрядженні тощо), її усиновлення без їхньої згоди є неприпустимим.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 489/2464/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 645/4366/17.

Статтею 5 Європейської конвенції про усиновлення передбачено, що рішення про усиновлення не приймається, якщо не надано принаймні таких згод, які не відкликані: a) згоди матері й батька; або в разі відсутності й батька, й матері, які могли б надати згоду, згоди будь-якої особи чи установи, які вповноважені надати таку згоду замість них; b) згоди дитини, яка відповідно до закону вважається такою, що має достатній рівень розуміння; дитину вважають такою, що має достатній рівень розуміння, після досягнення віку, який визначено законом та який не повинен перевищувати 14 років; c) згоди другого з подружжя чи зареєстрованого партнера усиновлювача.

Згідно з частинами 1,2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення, компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних.

Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань:

a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину;

b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину;

c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення;

d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою;

e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану;

f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини.

При розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вирішуючи заяву по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин 1 - 3 статті 218 СК щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 759/9639/18 (провадження № 61-1599св22).

Частиною 2 ст. 219 СК України передбачено, що без згоди повнолітніх батьків усиновлення дитини може бути проведено, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не виявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.

Звертаючись до суду із цією заявою, ОСОБА_1 зазначав про те, що проживає спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 з 2020 року, яка має сина - ОСОБА_3 , який проживає разом з ними. Відомості про батька ОСОБА_8 записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Заявник вказував, що фінансова забезпеченість подружжя дозволяє створити всі належні умови для нормального розвитку усиновленої дитини та вважав, що усиновлення ним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 забезпечить стабільні та гармонійні умови життя та розвитку дитини.

Відмовляючи в задоволенні вимог заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що заявник не перебуває у офіційному шлюбі з матір`ю дитини, ним не надано доказів наявності у нього постійного заробітку (доходу), також не надано доказів щодо перебування у нього на праві приватної власності будинку (квартири) чи договору оренди житлового приміщення, тобто він не має належних умов для забезпечення проживання дитини.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Визначення кола осіб, які можуть бути усиновлювачами, надано в статті 211 СК України. Зокрема, відповідно до її частини 1 усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини.

Стаття 212 СК України визначає коло осіб, які не можуть бути усиновлювачами. Зокрема, п. 7. ч.1 ст. 212 СК України передбачає, що не можуть бути усиновлювачами особи, які не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу) .

Пунктом 10 частини 1 статті 212 СК України визначено, що не можуть бути усиновлювачами особи, які були засуджені за злочини проти основ національної безпеки України, кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а також за злочини, передбачені статтями 164, 166, 167, 169, 181, 187 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 224 СК України при вирішенні питання усиновлення особою неповнолітніх дітей суд має з`ясувати 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.

Частиною 2 статті 224 СК України визначено, що суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини виключно при дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим, встановлені у цій справі обставини не дають підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про усиновлення, оскільки така заява не відповідає ч. 2 ст. 224 СК України.

Апеляційний суд зазначає, що на момент звернення із заявою до суду заявник не надав жодних доказів на підтвердження своїх доходів та свого працевлаштування, не надав відомостей щодо того, яким нерухомим майном він володіє, чи забезпечений він житлом, не перебував у зареєстрованому шлюбі із матір`ю дитини, а тому вирішення питання усиновлення малолітньої дитини є передчасним.

Крім того, матеріали справи не містять нотаріально засвідченої письмової згоди ОСОБА_2 на усиновлення заявником її сина ОСОБА_3 , що суперечить нормам ст. 217 СК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи щодо неврахування судом першої інстанції обставин перебування ОСОБА_1 у офіційному шлюбі із ОСОБА_2 з 13 лютого 2025 року відхиляються, оскільки станом на дату звернення заявником до суду із цією заявою (14 січня 2025 року) шлюб між сторонами не було зареєстровано.

Колегією суддів також враховано те, що згідно висновку Новомиргородської міської ради про недоцільність усиновлення та відповідність його інтересам малолітньої дитини ОСОБА_3 № 02-22/191/1 від 21.03.2025 року, визнано недоцільним усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, які були досліджені й належно оцінені судом.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Беспаловою Наталкою Олександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13.03.2026.

Головуючий С.М. Єгорова

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко