Провадження № 22-ц/812/641/26
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 березня 2026 року м. Миколаїв

справа № 489/10582/25

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,

переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом за заявою Миколаївської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" про видачу судового наказу про стягнення суми боргу за послуги з розподілу природного газу з ОСОБА_1 а, за апеляційною скаргою Миколаївської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" на ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва, постановлену 29 грудня 2025 року під головуванням судді Кокорєва В.В., повне судове рішення складено цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Миколаївська філія ТОВ «Газорозподільні мережі України» звернулася з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу.

Ухвалою судді Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2025 року у видачі судового наказу відмовлено на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу суд виходив з того, що з відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради боржник зареєстрованим не значиться. Враховуючи неможливість встановлення зареєстрованого місця проживання боржника суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

Не погодившись із вказаною ухвалою представник Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» - адвокат Іноземцев Є.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що заява Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» про видачу судового наказу була подана з дотриманням визначених частиною 9 статті 28 ЦПК України вимог, а саме: за місцезнаходженням нерухомого майна відповідача та пунктом 8 статті 28 ЦПК України за місцем виконання договору. Тому, встановивши відсутність реєстрації місця проживання боржника за адресою: АДРЕСА_1 , судом проігнорований факт належності боржнику за цією адресою нерухомого майна, що дає право вважати, що заяву про видачу судового наказу подано з дотриманням правил виключної підсудності. А тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу. Звертає увагу на висновки Верховного Суду у справі №638/1988/17 від 10.04.2019 року, № 460/4286/16-ц від 23.01.2018, № 640/16548/16-ц від 16.05.2018, Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 910/10647/18, від 16.02.2021 року у справі № 911/2390/18 про те, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, які стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається що, Миколаївська філія ТОВ "Газорозподільні мережі України" звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з розподілу природного газу.

Відповідно до ч. 9 ст.165 ЦПК України у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Перевіряючи зареєстроване місце проживання боржника суд першої інстанції здійснив запит до реєстру територіальної громади м. Миколаєва.

З витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 26 грудня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 немає зареєстрованого місця проживання в межах Миколаївської територіальної громади, зокрема, відсутня його реєстрація за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд першої інстанції відмовив у видачі судового наказу на підставі частини дев`ятої статті 165 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, заявник Миколаївська філія ТОВ "Газорозподільні мережі України" звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу, тобто, в наказному провадженні, яке є особливим спрощеним видом цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Захист права у наказному провадженні може мати місце за наявності безспірної вимоги стягувача, що підтверджується належно оформленими письмовими документами. У такому випадку немає потреби порушувати процесуально складне та тривале за часом позовне провадження, достатньо короткого та спрощеного наказного провадження, що відповідає інтересам як кредитора (стягувача), так і суду.

Інститут наказного провадження відповідає міжнародним принципам здійснення справедливого та ефективного правосуддя і забезпечення прав людини. Зокрема, у Рекомендації № R (81) 7 від 14 травня 1981 р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя та Рекомендації № R (84) 5 від 28 лютого 1984 р. щодо принципів цивільного судочинства з метою вдосконалення судової системи визначено, що для справ, пов`язаних з безспірним правом, повинні бути передбачені спеціальні правила для прискорення розгляду справи.

Наказне провадження є ефективним засобом вирішення безспірних справ. Розгляд справ у наказному провадженні врегульовано розділом ІІ ЦПК, що зумовлено його специфікою порівняно з позовним та окремим провадженнями (відповідно розд. ІІІ та IV цього Кодексу). Його метою є спрощення, скорочення та здешевлення судової процедури у тих випадках, коли це можливо та виправдано. Тому порядок розгляду справи про видачу судового наказу є менш тривалим в часі та простішим з організаційної точки зору, адже він не потребує виклику сторін, проведення відкритого судового засідання з усіма відповідними процесуальними діями.

Відповідно до положень ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з апелянтом, що зазначені у заяві про видачу судового наказу вимоги про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу, що були надані ТОВ «Газорозподільні мережі України» за адресою: АДРЕСА_1 розповсюджуються правила виключної підсудності, а тому ця заява підсудна Інгульському районному суду м. Миколаєва.

Разом із тим, доводи апеляційної скарги про неврахування судом дотримання заявником правил виключної підсудності колегія суддів не приймає до уваги, оскільки оскаржуваною ухвалою відмовлено у видачі судового наказу не з підстав порушення правил підсудності (пункт 9 частини першої статті 165 ЦПК України), а на підставі частини дев`ятої статті 165 ЦПК України - оскільки отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи боржника.

Враховуючи викладене, встановивши, що інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 відсутня, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі частини дев`ятої статті 165 ЦПК України, роз`яснивши заявнику право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Оскільки порушень судом першої інстанції процесуального законодавства не встановлено, то відповідно до ст. 375 ЦПК України колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

У пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскарження ухвали щодо відмови у видачі судового наказу передбачено пунктом 1 частини першої статті 353 ЦПК України.

Таким чином постанова апеляційного суду не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської філії Товариства з обмеженою відповідальністю "Газорозподільні мережі України" залишити без задоволення, а ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т. В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року