Провадження №22-ц/812/604/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №489/5034/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення, яке ухвалив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича у приміщенні цього суду 22 грудня 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення,

у с т а н о в и в :

У червні 2025 року Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі МКП «Миколаївводоканал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Позов мотивовано тим, що МКП «Миколаївводоканал» надає населенню міста Миколаєва послуги з водопостачання та водовідведення, в тому числі відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою оформлено особовий рахунок № НОМЕР_1 . 14 січня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Свої зобов`язання щодо надання послуг з водопостачання та водовідведення позивач виконував в повному обсязі та належним чином. Від відповідачів не надходило скарг чи претензій, що є підставою для здійснення перерахунку вартості послуг за період її ненадання, надання невідповідної якості. Відповідачі оплату своєчасно та в повному обсязі отриманих послуг не проводили. У зв`язку з відсутністю відомостей по показам водоміра на підставі пункту 31 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення нарахування здійснено з 01 грудня 2022 року по 31 березня 2023 року за середньодобовими показниками з урахуванням показів за попередні 12 місяців, а з 01 квітня 2023 року по 31 травня 2025 року - відповідно до затверджених норм згідно благоустрою помешкання на підставі рішень Миколаївської міської ради від 28 липня 2021 року за нормою 9,10/8,94 куб. м. на одну людину на місяць. Внаслідок систематичної неналежної оплати відповідачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 листопада 2022 року по 31 травня 2025 року утворилась заборгованість в сумі 34031 грн 69 коп. 14 травня 2025 року МКП «Миколаївводоканал» звертався до Інгульського районного суду міста Миколаєва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги. 19 травня 2025 року судом було видано судовий наказ у справі №489/3722/25, однак за заявою боржника ухвалою того ж суду від 04 червня 2025 року наказ було скасовано.

Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідачів на користь МКП «Миколаївводоканал» вищевказану заборгованість та 2422 грн судового збору.

У відзиві на позовну заяву відповідачі позов на визнали, вказали, що Інгульський районний суд міста Миколаєва видав судовий наказ про стягнення з них солідарно 5316 грн. 52 коп. боргу за спожиті послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та нарахованої абонентської плати, а також судових витрат. Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2025 року судовий наказ скасовано. В судовому наказі було вказано період заборгованості - з 01 листопада 2021 року по 14 травня 2025 р., сума 5316 грн 52 коп. Через 21 день після скасування судового наказу МКП «Миколаївводоканал» звертається до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості з водопостачання за період з 01 грудня 2022 року по 31 травня 2025 року вже в сумі 34031 грн 69 коп., що в 6,4 рази перевищує заявлену суму в судовому наказі. В якості доказів стосовно розрахунку заборгованості за середньодобовими показниками позивач навів два акти недопуску від 05 вересня 2024 року та від 06 лютого 2025 року, які, на думку відповідачів, є підробленими. Позивач своїми недобросовісними діями вводить суд в оману, займається підробкою документів, що є кримінальним злочином, та виставляє позов за ціною 34031,69 грн., що сумарно належить квартирі АДРЕСА_2 ( ОСОБА_3 ) та АДРЕСА_3 ( ОСОБА_4 ). В квартирі АДРЕСА_4 встановлено 2 водоміри, що МКП «Миколаївводоканал» не заперечує. Позивач надав копію договору, начебто укладеного між МКП «Миколаївводоканал» та ОСОБА_5 з підробним підписом, оскільки візуально видно, що на документах не його підпис. Відповідачі не приєднувалися та не підписували ніяких договорів (на питну та на технічну воду) з МКП «Миколаївводоканал» щодо надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 . МКП «Миколаївводоканал» в позові посилається на Закон України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідвідення» від 10 січня 2002 р. №2918-111, але при цьому питна вода відсутня в мережах м. Миколаєва з квітня 2022 року.

Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2025 року позовні вимоги Товариства задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь МКП «Миколаївводоканал» заборгованість за період з 01 листопада 2022 р. по 31 травня 2025 р. за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 34031 грн 69 коп. та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422 грн 40 коп., по 1211 грн 20 коп. з кожного.

Рішення суд умотивував тим, що станом на 23 червня 2025 року за відповідачами рахується заборгованість у сумі 34031 грн 69 коп., яка складається з: заборгованості з наданих послуг централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 32507 грн 82 коп. та абонентської плати у розмірі 1523 грн 20 коп. Суд зазначив, що якщо абонент не встиг вчасно надати інформацію про фактичне споживання води за показами лічильника, постачальник розраховує середній обсяг, орієнтуючись на попередні місяці. Судом було встановлено та не заперечувалося відповідачами, що останні до 2022 р. в установленому законом порядку сплачували за надані послуги з централізованого водопостачання та у 2022 р. самостійно припинили передавати покази лічильника та, відповідно, сплачувати вартість наданих послуг. В той же час, відповідачами не було надано доказів про те, що вони зверталися до позивача з вимогою припинити надання послуг, а отже, позивач надалі продовжував надавати свої послуги відповідачам, а останні були зобов`язані здійснювати оплату таких послуг.

Оскільки доказів, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, доказів погашення заборгованості та що відповідачі у встановленому законом порядку відмовилися від надання послуг позивачем, відповідачами суду не надано, суд взяв до уваги те, що відповідачі є споживачами послуг з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , неналежне виконання відповідачами зобов`язань щодо сплати за надані послуги та дійшов до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2022 р. по 31 травня 2025 р. в обрахованому позивачем розмірі 34031 грн 69 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повідомив відповідачів про відкладення розгляду справи на 22 грудня 2025 року, чим їх було позбавлено можливості ознайомитись з доказами, наданими позивачем у цей день. Судом також було порушено право відповідачів на справедливий судовий розгляд, зокрема право бути почутими та право на подання і дослідження доказів, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 55 Конституції України. Крім того, суд порушив принцип змагальності сторін та неправомірно переклав тягар доказування на споживача всупереч вимогам статті 81 ЦПК України. Суд першої інстанції не дав оцінку належним та допустим доказам, поданим відповідачами, зокрема, офіційним листам компетентних органів, що містяться у матеріалах справи, якими підтверджується відсутність постачання до квартири відповідачів питної води. На думку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд використав докази, які містять ознаки фальсифікації, зокрема, акти про недопуск від 05 травня 2024 року та від 06 лютого 2025 року, публікації ЗМІ. Також відповідачі зауважують, що позивач не надав належним чином завірених копій актів моніторингу складу та якості питної води за 2022-2023 роки, оскільки такий моніторинг фактично не проводився. Відповідачі вважають, що суд безпідставно застосував солідарну відповідальність, обмежившись формальними посиланнями на наявність заборгованості, оскільки жодною нормою законодавства України не передбачено автоматичного виникнення солідарної відповідальності між споживачами житлово-комунальних послуг за відсутності відповідного договору або прямої законодавчої вказівки. Також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначають, що суд помилково ототожнив відсутність предмета комунальної послуги зі зниженням її якості, оскільки відповідно до законодавства централізоване водопостачання є постачанням питної води, а вода у мережі протягом тривалого часу не відповідає санітарним вимогам, така послуга вважається ненаданою, а нарахування плати за неї - протиправним. Відповідачі наголошують, що суд безпідставно застосовано тарифи НКРЕКП на питну воду до правовідносин, де відсутній предмет тарифного регулювання. Законодавством України не передбачено надання населенню послуги з постачання технічної (непитної) води через мережі централізованого водопостачання. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також повідомляють, що на час подання апеляційної скарги: подано заяву від 05 січня 2026 року до органів прокуратури щодо перевірки обставин складання зазначених актів, які були покладені судом першої інстанції в основу рішення; ініційовано перевірку в Головному управлінні держпродспожив служби в Миколаївській області згідно скарги від 02 січня 2026 року; ініційовано перевірку в НКРЕКП згідно скарги від 03 січня 2026 року; направлено запит до Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради від 27 грудня 2025 року. Суд першої інстанції не перевірив належність та допустимість цих доказів, що є істотним процесуальним порушенням та допустив використання доказів із очевидними ознаками кримінального правопорушення, що є несумісним із принципом верховенства права. До того ж, суд безпідставно визнав суму заборгованості у розмірі 34031 грн 69 коп. та не врахував фактичні дані про споживання, безпідставно визнавши при цьому, що відсутність передачі показів лічильника створює обов`язок зі сплати. Так, фактично у спірний період послуга постачання питної води до квартири відповідачів не надавалася, тому у них відсутній обов`язок надавати показники лічильника, а саме - рахувати технічну воду. Крім того, спочатку було надано заяву про видачу судового наказу на суму 5316 грн 52 коп. за той же період, тобто сума позову перевищує судовий наказ у 6,4 рази. З часу подання позову, а саме з червня 2025 р., відповідачам продовжували надходити рахунки-повідомлення щодо сплати заборгованості на суму 6163 грн 97 коп.(станом на 01 жовтня 2025 р.), на суму 6673 грн 12 коп.(станом на 31 грудня 2025 р), але не на суму, заявлену в позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на відсутність у доводах апеляційної скарги законних підстав для його скасування.

Апеляційний суд не прийняв до розгляду та ухвалив повернути відповідачам долучені до апеляційної скарги нові докази, відповідь на відзив на апеляційну скаргу та додаткові письмові пояснення відповідачів з наступних підстав.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В апеляційній скарзі відповідачі заявили про долучення нових доказів: копій витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть ОСОБА_3 , заяви серії ЕВЗ № 001017 від 05 січня 2026 року до органів прокуратури, скарги серії ЕВЗ № 001013 від 02 січня 2026 року Головному управління Держспоживслужби в Миколаївській області в Миколаївській області, скарги серії ЕВЗ № 001014 від 03 січня 2026 року НКРЕКП.

Так, посилання відповідачів на неможливість долучити в суді першої інстанції копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть ОСОБА_3 через відсутність цього доказу не приймаються як неповажні, оскільки в суді першої інстанції відповідачі про наявність такого доказу не заявляли, зокрема, не клопотали перед судом про його витребування. Інші докази, які просять долучити відповідачі апеляційний суд, з`явилися після ухвалення оскаржуваного рішення суду, тому не можуть досліджуватися судом апеляційної інстанції.

Щодо відповіді на відзив на апеляційну скаргу, додаткових письмових пояснень, які надійшли до апеляційного суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то положеннями процесуального закону щодо апеляційного розгляду передбачено, що в апеляційній інстанції заявами учасників по суті справи є апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу. Подання відповіді на відзив на апеляційну скаргу та додаткових письмових пояснень не передбачено положеннями ЦПК України. Також колегія суддів виходить з того, що апеляційний суд не пропонував відповідачам надати відзив на апеляційну скаргу, додаткових письмових пояснень, дозвіл на це також не надавав. Отже відсутні підстави для їх прийняття апеляційним судом.

З урахуванням приписів частини 1 статті 369 ЦПК України справа судом апеляційної інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону відповідає не повною мірою.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матеріалів справи, що ММП «Миколаївводоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання в місті Миколаєві, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу з реєстру територіальної громади станом на 12 травня 2025 року відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Договір щодо надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення сторони не укладали.

Позивач посилається на те, що у квартирі АДРЕСА_5 встановлені прилади обліку води, з чим погоджуються відповідачі.

За вказаною адресою позивач відкрив особовий рахунок № НОМЕР_1 для обліку розрахунків за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, згідно відомостей з якого у період з 01 листопада 2025 по 31 травня 2025 року споживачам надано послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, за які розрахунок не проводився, відомості про кількість спожитої води не передавались позивачу, внаслідок чого на 31 травня 2025 року позивач нарахував заборгованість у розмірі 32507 грн 82 коп. (з розрахунку з 01 грудня 2022 року по 31 березня 2023 року за середньодобовими показниками з урахуванням показів за попередні 12 місяців, а з 01 квітня 2023 року по 31 травня 2025 року за нормою споживання на 4-х осіб) та абонентської плати у сумі 1523 грн. 20 коп. (а.с. 28).

Спірні правовідносини виникли між сторонами у сфері надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж закону централізованого водопостачання, централізованого водовідведення віднесено до комунальних послуг.

Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Згідно із частиною 1 статті 9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).

Правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою в Україні визначає Закон України «Про питну воду та питне водопостачання».

Забезпечення споживачів питної води централізованим питним водопостачанням, а також за допомогою пунктів розливу питної води (в тому числі пересувних) або фасованою питною водою здійснюють підприємства питного водопостачання (частина 1 статті 16 цього закону).

Частинами 1, 2 статті 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору, зокрема з індивідуальними і колективними споживачами житлово-комунальних послуг, визначеними Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Частинами 2-4 статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску.

Параметри якості води повинні відповідати встановленим законодавством вимогам.

Послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частинами 2-3 статті 24 цього ж закону критерієм якості послуги з централізованого водовідведення є безперешкодне приймання стічних вод у мережі виконавця з мереж споживача, за умови справності мереж споживача.

Послуга з централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водовідведення, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

З 13 серпня 2019 року набрали чинності та діють Правила надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. N 690, які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення (далі - виконавець), та індивідуальним і колективним споживачем (далі - споживач), який отримує або має намір отримувати послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (далі - послуги), а також визначеною власником (співвласниками) особою, що здійснює розподіл обсягів послуг.

Відповідно до пункту 7 Правил, виконавець забезпечує безпечне та безперервне постачання питної води споживачу, якість та тиск якої повинні відповідати вимогам законодавства та умовам договору.

Відповідно до пункту 8 Правил, параметри якості питної води повинні відповідати вимогам державних санітарних норм і правил на питну воду.

Значення тиску питної води повинно відповідати параметрам, встановленим державними будівельними нормами.

Критерієм якості послуг з централізованого водовідведення є безперешкодне приймання стічних вод у мережі виконавця з мереж споживача за умови справності мереж споживача.

Відповідно до пункту 37 Правил розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць.

Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором.

Відповідно до пункту 39 Правил споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Між сторонами у справі, яка переглядається, виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг.

Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, із заявою про їх відсутність у квартирі до позивача не зверталися, офіційний документ, що підтверджує їх відсутність у житловому приміщенні, не надавали, однак отримані послуги в повному обсязі не оплачували.

Згідно з частиною 3 статті 11, частиною 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 68, 162 ЖК України наймачі житлових приміщень (власники) зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Статтею 22 Закону України «Про питну воду» також встановлено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.

Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України.

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що позивач виконав обов`язок з надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення до квартири АДРЕСА_6 , тоді як відповідачі у спірний період оплату таких послуг не проводили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заборгованості та солідарної відповідальності відповідачів.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).

Предметом позову в цій справі є матеріально-правова вимога позивача МКП «Миколаївводоканал» до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані комунальні послуги, при цьому ця квартира є їх зареєстрованим місцем проживання.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги

Згідно частини 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Тобто цією нормою передбачений імперативний обов`язок не лише власника житла, але й інших осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

За такого заперечення заявниками їх солідарного обов`язку зі спати вартості спожитих послуг не ґрунтується на вимогах закону, а тому є підстави для покладання на усіх відповідачів, до яких заявлений позов, солідарного обов`язку з оплати на користь позивача заборгованості за спожиті послуги.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що централізоване водопостачання припинилося подаватися в м. Миколаїв 12 квітня 2022 року через те, що війська рф пошкодили водогін, який постачав воду з Херсонської області. Оскільки водогін знаходився на тимчасово окупованій території, усунути пошкодження було неможливо. Запустити централізоване водопостачання у місті вдалося тільки 09 травня 2022 року і то лише для технічних потреб.

Даний факт є загальновідомим та не потребує доказування.

Насамперед, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення відповідачів від оплати послуг з водовідведення з листопада 2022 року по травень 2025 року.

Так, згідно із пунктом 7 Правил критерієм якості послуг з централізованого водовідведення є безперешкодне приймання стічних вод у мережі виконавця з мереж споживача за умови справності мереж споживача.

Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами, що у вказаний період часу позивач не надавав послуги з централізованого водовідведення.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції, який виснував про відсутність підстав для врахування факту надання позивачем зниженої якості (не питної) (з 09 травня 2022 року).

Так, відповідачі наполягали на тому, що позивач не має підстав за спірний період часу нараховувати заборгованість за водопостачання через те, що подає споживачам воду неналежної якості.

Так згідно пунктів 2, 3 Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року № 151 (далі - Порядок № 151) у разі ненадання послуг або надання їх не в повному обсязі, зниження якості, зокрема відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, виконавець проводить перерахунок розміру плати за фактично надані послуги шляхом зменшення розміру плати за надання послуг з урахуванням вимог, наведених у додатку. Виконавець зобов`язаний провести протягом місяця, що настає за розрахунковим, перерахунок розміру плати за надані споживачеві послуги у разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості незалежно від наявності заборгованості за надані послуги.

Натомість вказаний Порядок діяв до 10 лютого 2024 року і втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Порядку здійснення перерахунку вартості комунальних послуг за період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2024 року № 127 (далі Порядок № 127).

Згідно пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 06 лютого 2024 року № 127 «Деякі питання здійснення перерахунку вартості комунальних послуг за період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості» затверджений Порядок здійснення перерахунку вартості комунальних послуг за період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, що додається, а також установити, що Порядок, затверджений цією постановою, не застосовується на територіях, які включено до затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією: з дати виникнення можливості бойових дій до дати припинення можливості бойових дій та протягом трьох місяців з дати припинення такої можливості; з дати початку бойових дій до дати завершення бойових дій та протягом трьох місяців з дати їх завершення; з дати початку тимчасової окупації до дати завершення тимчасової окупації та протягом трьох місяців з дати її завершення.

Так, до Переліку територій громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 09 травня 2022 року, який затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11 травня 2022 року № 89), до територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 09 травня 2022 року, віднесена Миколаївська міська територіальна громада Миколаївської області. Цей наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 309 від 22 грудня 2022 року, відповідно до якого Миколаївська міська територіальна громада станом на 11 листопада 2022 року і на день розгляду справи входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

За такого колегія суддів доходить до переконання, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Порядку № 127, яким унормовано порядок проведення перерахунку за отримані споживачами послуги, зокрема, в особливих умовах перебування території в зоні бойових дій, тому відсутні підстави для проведення перерахунку вартості отриманих послуг з постачання питної води відповідачам у зв`язку із відхиленнями у якості води.

Також колегія суддів виходить з того, що відомості про якість води, яку подає ТОВ «Миколаївводоканал» після 09 травня 2022 року до помешкань жителів міста Миколаєва, є загальновідомими у місті. Процес налагодження системи водопостачання до міста Миколаєва, яка була знищення через підрив водогону військовими російської федерації, на день розгляду справи триває. Відповідачі не відмовились у встановленому порядку від послуг з централізованого водопостачання які надає позивач, тобто погодились фактично на прийняття таких послуг.

Крім того, апеляційний суд погодився з судом першої інстанції, який врахував, що мешканці міста безкоштовно забезпечуються водопостачанням через систему пунктів видачі питної води, що відповідає положенням частини 1 статті 16 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання».

Щодо розміру стягнутої судом заборгованості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився із заявленою у позовній заяві до стягнення сумою - 34031 грн 69 коп. за період з 01 листопада 2022 року по 31 травня 2025 року.

Відповідно до пунктів 33-35 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 року № 690 (далі Правила № 690), плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства. Плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуг з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з:

плати за послуги, визначеної відповідно до цих Правил та Методики розподілу, що розраховується виходячи з розміру затверджених уповноваженим органом тарифів та обсягу спожитих послуг або за нормами споживання, встановленими органом місцевого самоврядування, до встановлення вузла комерційного обліку;

плати за абонентське обслуговування, визначеної виконавцем, розмір якої не може перевищувати граничного розміру, встановленого Кабінетом Міністрів України;

плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідних послуг, яка визначається окремим договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.

Плата за послуги, абонентське обслуговування та плата за технічне обслуговування і поточний ремонт внутрішньобудинкових систем централізованого водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку вноситься споживачем виконавцю щомісяця однією сумою в порядку та розмірах, визначених договором. При цьому виконавець забезпечує деталізацію інформації щодо структури плати у рахунках споживачів.

У разі коли співвласники багатоквартирного будинку самостійно не обрали однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та/або не дійшли згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкової системи централізованого водопостачання та водовідведення, плата виконавцю за індивідуальним договором складається з плати за послуги та плати за абонентське обслуговування.

Пунктами 37-39 цих Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором.

Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

Як вбачається з позовної заяви і таке не спростовано відповідачами, у квартирі АДРЕСА_5 встановлені лічильники води, нарахування за надані відповідачам послуги здійснювалося МКП «Миколаїводоканал» з урахуванням показів приладів обліку, останні відомості щодо показників приладів обліку надавалися до підприємства водопостачання 02 грудня 2022 року та становили 288/824 куб.м. З того часу відповідачі не передавали до підприємства водопостачання відомості по показам лічильника, а також не надавали доступу працівникам підприємства для надання доступу до водомірного вузла з метою зняття контрольних показів лічильників.

Згідно із пунктом 22 Правил № 690 обсяг наданих споживачеві послуг з централізованого водовідведення визначається на рівні обсягів спожитих ним послуг з централізованого водопостачання та постачання гарячої води. Споживач надає щомісяця (у спосіб, передбачений договором) виконавцеві або визначеній власником (співвласниками) особі, яка здійснює розподіл обсягів послуг, інформацію про обсяги споживання послуг з централізованого водопостачання та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 31 Правил №690 у разі недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, яка здійснює розподіл обсягів послуг, до відповідного вузла обліку для зняття показань або в разі ненадання у визначений договором строк споживачем виконавцю або іншій особі, яка здійснює розподіл обсягів послуг, показань відповідного вузла обліку, якщо такі показання згідно із законом або договором зобов`язаний знімати споживач, для цілей комерційного або розподільного обліку виконавцем протягом трьох місяців приймається середньодобове споживання таким споживачем послуг за попередні 12 місяців, а у разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання послуг, але не менше 15 діб.

У разі відсутності інформації про показання вузлів обліку та/або недопущення споживачем виконавця або іншої особи, яка здійснює розподіл обсягів послуг, до відповідного вузла обліку для зняття показань після закінчення тримісячного строку з дня недопуску виконавець зобов`язаний здійснювати розрахунки з такими споживачами як із споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку.

Факт недопущення споживачем (його представником) виконавця або іншої особи, яка здійснює розподіл обсягів послуг, до вузла обліку послуги для зняття показань фіксується шляхом складення акта у довільній формі.

Після відновлення надання показань вузлів обліку таким споживачем виконавець або інша особа, яка здійснює розподіл обсягів послуг, зобов`язані провести перерозподіл обсягу спожитої послуги у будинку та перерахунок з ним, а також з усіма споживачами будинку відповідно до Методики розподілу.

Перерозподіл обсягів спожитих послуг у будинку та перерахунок проводиться у тому розрахунковому періоді, в якому отримано у встановленому порядку інформацію про невідповідність обсягу розподілених послуг окремим споживачам обсягу, необхідному для розподілу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів.

Позивач стверджує, що здійснив нарахування відповідачам спожитих послуг через відсутність відомостей про обсяг тих послуг за даними лічильників та недопуск працівників до квартири з 02 грудня 2022 року по 31 березня 2023 року за середньодобовим споживанням з урахуванням споживання за попередні 12 місяців, а з 01 квітня 2023 року по 30 червня 2025 року - відповідно до затверджених норм згідно благоустрою помешкання, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 28 липня 2021 року № 661 за нормою 9,10/8,94 на одну людину на місяць.

Перевірити таке твердження МКП «Миколаївводоканал» суд не в змозі, оскільки долучений до позовної зави розрахунок заборгованості (а.с. 28) таких вихідних даних не містить.

Відповідачі заперечували проти нарахування їм 34031 грн. 69 коп. заборгованості, посилаючись, зокрема на те, що до подання позовної заяви МКП «Миколаївводоканал» висувала вимоги про стягнення іншої суми заборгованості.

Так, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним, 19 травня 2025 року Інгульський районний суд міста Миколаєва видав судовий наказ у справі № 489/3722/25, яким за заявою МКП «Миколаївводоканал» про видачу судового наказу стягнув в солідарному порядку з боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_6 на користь заявника борг за спожиті послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та нарахованої абонентської плати за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 5316,52 грн. та по 80,75 грн. судового збору з кожного.

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04 червня 2025 року у справі № 489/3722/25 судовий наказ скасований.

Як убачається з долученої до відзиву на позовну заяву копії заяви МКП «Миколаївводоканал» про видачу судового наказу (а.с. 64), сума заборгованості - 5316,52 грн., стягнута за судовим наказом від 19 травня 2025 року, нарахована за період з 01 листопада 2022 року по 13 травня 2025 року. Таку ж суму заборгованості відповідачів станом на 20 травня 2025 року було зазначено в оголошенні (а.с. 66).

Згідно повідомленням про заборгованість, які направлялись позивачем на адресу відповідачів, станом на 24 жовтня 2023 року заборгованість складає 211 грн., станом на 05 лютого 2025 року 4821 грн. (а.с. 65), тоді як згідно розрахунку заборгованості у жовтні 2023 року сума заборгованості становить 8696 грн. 62 коп., у лютому 2025 року 28964 грн. 14 коп.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі, яка переглядається, поведінка МКП «Миколаївводоканал», який нарахував при звернення до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості з відповідачів за період 01 листопада 2022 року по 13 травня 2025 року заборгованості сплату в розмірі 5316,52 грн., а пред`явивши позов вже просить стягнути з відповідачів майже за той же період (з 01 листопада 2022 року по 31 травня 2025 року) 34031 грн. 69 коп. заборгованості, є вочевидь недобросовісною, оскільки вказана особа (позивач у справі) поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає від відповідачів значно більшу суму заборгованості, оскільки останні мали передбачувані очікуванні на визначення заборгованості за спірний період у сумі, яка є однаковою із вимогою, зазначеною у заяві про видачу судового наказу.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів коштів в розмірі 34031 грн. 69 коп., натомість є підстави для стягнення заборгованості в розмірі 5316 грн. 52 коп., який неодноразово доводився позивачем до відома відповідачів у справі.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому дійшов хибного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідачами свого обов`язку із передання позивачу відомостей щодо обсяг спожитих послуг.

Так, заявники не заперечують самого факту водопостачання, але вважають, що у них відсутній обов`язок надавати покази лічильника (а саме - рахувати технічну воду), посилаючись зокрема на те, що лічильники сертифіковані для обліку питної води; вони не можуть фіксувати інший вид послуги». Ці твердження є хибними, адже жодним нормативним актом не передбачено, що лічильники сертифіковані для обліку питної води. Натомість відповідно до пунктів 1, 6 розділу ІІІ Порядку прийняття приладу обліку на абонентський облік, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №270 від 12 жовтня 2018 року, вузол розподільного обліку, встановлений у приміщенні будівлі, приймається на абонентський облік виконавцем відповідної комунальної послуги. Для засобів вимірювальної техніки, що встановлюється вперше перевіряється декларація про відповідність засобу вимірювальної техніки. Вимоги до засобів вимірювальної техніки встановлені Технічним регламентом засобів вимірювальної техніки (затверджений постановою Кабінету міністрів України №163 від 24 лютого 2016 року, далі- Регламент). Пунктом 2 Регламенту встановлено, що дія цього регламенту поширюється на засоби вимірювальної техніки, зазначені у додатках 3-12, а саме - на лічильники води (додаток 3). Пунктом 1, 2 Додатку 3 Регламенту визначено: до лічильників води, призначених для вимірювання об`єму чистої холодної або гарячої води в будівлях житлових, торговельних та будівлях підприємств легкої промисловості, застосовуються відповідні вимоги, встановлені у додатку 1 до Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки, особливі вимоги та процедури оцінки відповідності, встановлені цим додатком. У пункті 2 Додатку 3 викладено визначення поняття «лічильник води», а саме що це - засіб вимірювальної техніки, призначений для вимірювання, запам`ятовування і відображення за відповідних умов вимірювання об`єму води, що проходить через вимірювальний перетворювач. Таким чином лічильник води це прилад, який вимірює покази холодної або гарячої води, тоді як приладу «лічильник питної води» не існує, і обмежень, визначених нормативними актами, щодо обліку лічильником води питної чи непитної не встановлено.

Жодних доказів того, що лічильники, які здійснюють облік води в квартирі АДРЕСА_5 , мають якісь обмеження при здійсненні обліку води в залежності від її якості, суду не надавались.

Щодо заперечення відповідачами свого обов`язку передавати МКП «Миколаївводоканал» покази лічильників води, то таке суперечить вимогам Правил № 690.

Щодо заперечення відповідачами правомірності складання працівниками МКП «Миколаївводоканал» актів про недопуск до квартири від 05 вересня 2024 року та від 06 лютого 2025 року (а.с. 21, 22), то на їх спростовування не було надано суду доказів про те, що працівники позивача мали допуск до квартири з метою перевірки показів приладів обліку води.

До того ж відповідачі не заперечують, що не передавали у спірний період позивачу відомості щодо обсягу спожитої води за лічильниками, що давало право позивачу проводити нарахування заборгованості за надані послуги на підставі положень пункту 31 Правил № 690.

З урахуванням того, що суд першої інстанції неповно встановив обставини, що мають суттєве значення для розгляду справи, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та положення процесуального закону щодо оцінки доказів, внаслідок чого ухвалив помилково рішення про задоволення позову, тому його слід на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості з 34031 грн. 69 коп. до 5316 грн. 52 коп..

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом вимог процесуального закону про повідомлення відповідачів про судове засідання 22 грудня 2025 року, що, на їхню думку порушило право на доступ до суду.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення серед іншого, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У справі, яка переглядається, судові повідомлення та судові повістки надсилалися судом першої інстанції засобами поштового зв`язку за встановленим зареєстрованим місцем проживання відповідачів: квартира АДРЕСА_5 .

Зокрема, судові повістка на судове засідання, призначене на 09 грудня 2025 року вручені відповідачам 13 листопада 2025 року, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 101, 103, 103А).

Тобто суд у відповідності до положень статей 128 та 130 ЦПК України повідомив відповідачів про розгляд справи 09 грудня 2025 року.

Частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

В судове засідання 09 грудня 2025 року згідно протоколу судового засідання (а.с. 136) учасники справи не з`явилися, суд після з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами перейшов до стадії ухвалення судового рішення у відповідності до статті 244 ЦПК України та ухвалив його за правилами частин 4, 5 статті 268 ЦПК України 22 грудня 2025 року.

Тобто нове судове засідання на 22 грудня 2025 року не призначалися і не проводилося судом, а датою ухвалення рішення у цій справі є день його складання і підписання суддею 22 грудня 2025 року.

За такого у справі, яка переглядається, відсутня передбачена пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України обов`язкова підстава для скасування рішення суду першої інстанції.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а також колегія суддів частково приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду змінено, внаслідок чого позовні вимоги задоволені частково (на 15,6%), слід провести відповідний розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам 377 грн. 89 коп. (15,6% х 2422 грн. 40 коп.), а саме в рівних частках з кожного з відповідачів.

Відповідачі при поданні апеляційної скарги сплатили 4542 грн. судового збору (а.с. 174, 215), а тому на їх користь необхідно стягнути з позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам 84,4% сплаченого судового збору, що становить 3833 грн. 45 коп. (по 1916 грн. 73 коп. кожному).

За такого з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідачів підлягає стягненню 3455 грн. 56 коп. судового збору, тобто по 1727 грн. 78 коп. кожному ((3833 грн. 45 коп.- 377 грн. 89 коп.):2).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2025 року змінити.

Позов Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги зводопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_7 , та з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_7 , на користь Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», код ЄДРПОУ, 31448144, 5316 грн. 52 коп. заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з 01 листопада 2022 року по 31 травня 2025 року.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», , місто Миколаїв, вул. Погранична, 161, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , по 1727 грн. 78 коп. судового збору кожному.

Постанова набирає законної сили з дня узвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

____________________________________

Повна постанова складена 17 березня 2026 року