Провадження № 22-ц/811/3033/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Марець Ю.І.,

представника відповідача ТзОВ «ЄвроЛьвів» - адвоката Маланій І.Я.,

представника відповідача ТзОВ «Сіті Львів Девелопмент» - адвоката Оприска М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Марець Ю.І. на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25 червня 2025 року та на додаткові рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 29 липня 2025 року у справі за позовом адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2024 року ОСОБА_2 , яка представляє інтереси ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовною заявою до ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав, в якій просила суд:

- визнати за позивачем майнові права (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на трьохкімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: :07:004:0024), що знаходиться в 1 (першому) під`їзді на 14 (чотирнадцятому) поверсі, за будівельним номером 76 (сімдесят шість), загальна проектна площа 98,97 кв.м.;

-визнати за позивачем майнові права (у тому числі право на отримання в натурі та оформлення у власність після завершення будівництва) на паркомісце №23 в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: :07:004:0024)

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 02.11.2018 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Оптимум» та ОСОБА_1 був укладений Попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. реєстровий № 2840.

Відповідно до розділу 2 Попереднього договору № 2840 предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта на умовах, встановлених договором. Сторони повинні були укласти основний договір протягом 4 кварталу 2020 року.

ОСОБА_1 на виконання розділу 4 Попереднього договору № 2840 сплатила повну суму забезпечувального платежу 1731975,00 гривень. Однак ТОВ «Компанія з управління активами «Оптимум» не виконала свого зобов`язання щодо укладення основного договору та введення будинку в експлуатацію.

10.11.2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Оптимум», ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ОСОБА_1 було укладено трьохсторонній Договір про внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. за № 2840, за умовами якого права та обов`язки продавця перейшли від ТОВ «КУА «ОПТИМУМ» до ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та сторони зобов`язалися укласти основний договір протягом четвертого кварталу 2022 року.

Також сторонами було встановлено, що сума неоплаченої частини забезпечувального платежу становить 248748,51 гривень, яку ОСОБА_1 сплатила у повному обсязі у встановлені договором строки.

Крім цього, 03.08.2022 року між ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ОСОБА_1 було укладено Попередній договір купівлі-продажу паркомісця, посвідчений приватним нотаріусом Антоновою В.І., реєстровий № 1355.

Відповідно до розділу 2 Попереднього договору № 1355 предметом договору є укладення сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта на умовах, встановлених договором. Сторони повинні були укласти основний договір протягом 4 кварталу 2022 року.

ОСОБА_1 на виконання Попереднього договору № 1355 було сплачено 400000,00 гривень, однак ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» свого обов`язку щодо передачі ОСОБА_1 протягом четвертого кварталу 2022 року об`єкта нерухомості для проведення державної реєстрації в ДРРП не виконало.

Відтак, вважала, що визнання майнових прав на об`єкт нерухомого майна квартиру є належним способом захисту прав інвестора об`єкта будівництва, оскільки позивач має легітимні очікування щодо реєстрації в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке було збудоване за його кошти.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.09.2025 року у задоволенні позовних вимог адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», , місце знаходження: м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності,44; Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент», , місце знаходження: м.Львів, вул.Новаківського,14 про визнання майнових прав відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29 липня 2025 року заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» Оприска Миколи Васильовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з розгляду цивільної справи за позовною заявою адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент», , місце знаходження: м.Львів, вул.Новаківського,14 витрати на професійну правничу допомогу у справі за позовом адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав, у розмірі 20000 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 29 липня 2025 року заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів» - Маланій Ірини Ярославівни про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу з розгляду цивільної справи за позовною заявою адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», , місце знаходження: м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності,44 витрати на професійну правничу допомогу у справі за позовом адвоката Марець Юлії Ігорівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» про визнання майнових прав, у розмірі 20000 грн.

Рішення суду та Додаткові рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_1 адвокат Марець Ю.І., подавши апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25.09.2025 року, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі покликаючись на те, що позивач повністю виконав умови укладених між сторонами договорів, сплативши зазначені у них суми коштів в повному обсязі та у встановлений договорами строк, а відповідач покладені на нього зобов`язання перед позивачем не виконав, у власність вказане майно не передав, а сам будинок досі не введений в експлуатацію, тому ефективним способом захисту порушених прав позивачки є визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва.

Зазначає, що позивачкою ОСОБА_1 з відповідачем у справі було укладено попередні договори купівлі-продажу (квартири та паркомісця). Проте, зміст та правова природа цих попередніх договорів купівлі-продажу вказує на те, що ці договори насправді є інвестиційними. Тому вказує, що вказані попередні договори слід вважати удаваними та такими, що приховують справжні договори, які мають правову природу інвестиційного договору.

Також апелянт покликається на те, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги науковий висновок кафедри цивільного права та процесу ЛНУ ім. І.Франка, а також докази виконання сторонами Договору № 01-26/03-24.

В апеляційних скаргах на Додаткові рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2025 року, апелянт просить такі скасувати та ухвалити нові, якими відмовити у задоволенні заяв представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» - Оприска Миколи Васильовича та представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврольвів» - Маланій Ірини Ярославівни про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Покликається на те, що заявниками до заяв про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не долучено Акт з детальним описом наданих послуг, переліком судових засідань, в яких брав участь адвокат, переліком процесуальних документів, які подава адвокат в межах даної справи, витратами часу тощо.

Також вважає, що розмір витрат на оплату адвоката є не співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Марець Ю.І. на підтримання доводів апеляційних скарг, представника відповідача ТзОВ «ЄвроЛьвів» - адвоката Маланій І.Я. та представника відповідача ТзОВ «Сіті Львів Девелопмент» - Оприска М.В. на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 26.03.2024 року між ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ТОВ «СІТІ ЛЬВІВ ДЕВЕЛОПМЕНТ» укладено Договір № 01-26/03-24 щодо організації та фінансування будівництва об`єкта від 26.03.2024 року. В Попередньому Договорі № 2840 від 02.11.2018 року зі змінами та Попередньому договорі № 1355 від 03.08.2022 року їх назва відповідає правовій природі, а предмет договору та інші умови, права та обов`язки сторін, фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами спрямовані саме на настання правових наслідків, притаманних для попереднього договору. Ознак удаваності вчиненого сторонами правочину суд не встановив.

Застосувавши положення ч.3 ст.635 ЦК України, за якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення, суд дійшов висновку про відсутність підстав виникнення у ОСОБА_1 майнових прав на спірну квартиру та паркомісце, на підставі чого відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 02.11.2018 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Оптимум» та ОСОБА_1 був укладений Попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. реєстровий № 2840.

Відповідно до п 2.1 Попереднього договору № 2840 предметом цього Договору є укладення Сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу Об`єкта на умовах, встановлених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору, за цим Договором Сторони зобов`язуються в майбутньому укласти в належній формі та підписати Основний договір, до підписання якого Сторона-1 забезпечить введення Будинку в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності за Стороною-1 на Об`єкт, передає Об`єкт у власність Стороні-2 в порядку, що встановлений цим Договором.

Згідно п. 2.4. Договору, Сторони укладають Основний договір на умовах, передбачених цим Договором, протягом IV (четвертого) кварталу 2020 року, але не пізніше ніж 60 днів з моменту проведення державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Стороною-1 на Об`єкта та за умови виконання Стороною-2 вимог розділу 4 Договору.

Відповідно до п. 1.1.2. Договору, об`єкт - 3-ох (трьох) кімнатна житлова квартира в Будинку, що знаходиться в 1 (першому) під`їзді на 14 (чотирнадцятому) поверсі, за будівельним номером 76 (сімдесят шість), загальна проектна площа 98,97 (дев`яносто вісім цілих дев`яносто сім сотих) кв.м. (графічне зображення розташування квартири додається до даного Договору).

На виконання умов Договору ОСОБА_1 було сплачено забезпечувальний платіж у сумі 1 731 975,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.

10.11.2021 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Оптимум», ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ОСОБА_1 було укладено трьохсторонній Договір про внесення змін до Попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. за № 2840, за умовами якого права та обов`язки продавця перейшли від ТОВ «КУА «ОПТИМУМ» до ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та сторони зобов`язалися укласти основний договір протягом четвертого кварталу 2022 року. Також сторонами було встановлено, що сума неоплаченої частини забезпечувального платежу становить 248748,51 гривень, яку ОСОБА_1 сплатила у повному обсязі у встановлені договором строки, що підтверджується платіжними дорученнями.

03.08.2022 року між ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» та ОСОБА_1 було укладено Попередній договір купівлі-продажу паркомісця, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Антоновою В.І., реєстровий № 1355.

Згідно п. 2.1. цього Договору, предметом цього Договору є укладення Сторонами в майбутньому договору купівлі-продажу Об`єкта на умовах, встановлених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору, за цим Договором Сторони зобов`язуються в майбутньому укласти в належній формі та підписати Основний договір, згідно з яким Сторона-1 забезпечить введення Будинку в експлуатацію та після оформлення та реєстрації права власності за Стороною-1 на Об`єкт, передає Об`єкт у власність Стороні-2 в порядку, що встановлений цим Договором.

Згідно п. 2.5. Договору, Сторони укладають Основний договір на умовах, передбачених цим Договором, протягом IV (четвертого) кварталу 2022 року, але не пізніше ніж 60 днів з моменту проведення державної реєстрації права власності за Стороною-1 на Об`єкт та за умови виконання Стороною-2 вимог розділу 4 Договору.

Відповідно до п. 1.1.2. Договору, об`єкт - паркомісце № 23 (двадцять три), що знаходиться у підземному паркінгу Будинку згідно поверхового плану розміщення паркомісць за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:004:0024 кв.м. (графічне зображення розташування паркомісця додається до даного Договору).

На виконання Договору ОСОБА_1 було сплачено 400 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №106417076 від 03 серпня 2022 року.

На час розгляду справи основний договір купівлі-продажу квартири та паркомісця між ОСОБА_1 та ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» не укладено.

Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Згідно з ч.2 цієї ж статті сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Тобто, у зв`язку із тим, що у визначений попереднім договором строк між сторонами не був укладений основний договір купівлі-продажу квартири, то зобов`язання із укладення основного договору припинилося і в позивача виникло лише право на відшкодування збитків, завданих невиконанням попереднього договору.

Системний аналіз статті 635 ЦК України свідчить про те, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 24.07.2019 у справі № 200/14946/16-ц.

Щодо доводів апелянта про вчинення сторонами удаваного правочину, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19 вказано, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 12.09.2024 справа № 916/1719/22 зазначено, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Подібний висновок зроблений і у постанові Верховного Суду від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, де зазначено, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його предмету, умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, з`ясувати фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами, з`ясувати дійсні наміри сторін спору при укладенні договору щодо визначення умов виконання зобов`язань обома сторонами цього договору наслідків, застосувати відповідні норми права.

Згідно з умовами Попереднього Договору № 2840 від 02.11.2018 року зі змінами та умовами Попереднього договору № 1355 від 03.08.2022 року їх предметом є зобов`язання укласти в майбутньому основний договір на умовах, визначених попередніми договорами, покупець сплачує грошові кошти в якості забезпечувального платежу, а не в рахунок оплати за майно, передбачено можливість не укладення основного договору за певних умов та наслідки такого не укладення.

Також, суд враховує, що в самому Попередньому Договорі № 2840 від 02.11.2018 року зі змінами та Попередньому договорі № 1355 від 03.08.2022 року сторони, керуючись принципом диспозитивності та свободи договору визначили (п. 7.6 Договору), що в наслідок не укладення Основного договору з вини Продавця квартири, у Покупця виникає лише право на розірвання попереднього Договору та повернення сплаченого Забезпечувального платежу у строк 10 робочих днів.

У Попередньому договорі купівлі-продажу паркомісця від 03.08.2022 року передбачалося розділення платежу на дві частини: перша у сумі 390000,00 грн. протягом п`яти банківських днів після укладення договору, а друга у сумі 10000,00 гривень при підписанні Акту прийому-передачі об`єкта. Така структура внесення коштів якраз підтверджує, що договір має природу попереднього.

Проте, що за своєю правовою природою укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» договори є саме попередніми договорами свідчить також та обставина, що кошти, які сплачувалися Позивачкою на підставі Попередніх договорів не оприбутковувалися Товариством та з цих платежів не сплачувався ПДВ, що підтверджується наявними у матеріалах справи деклараціями ТОВ «ЄВРОЛЬВІВ» зі сплати ПДВ за жовтень 2021 - лютий 2022 року, а лише перебували на балансі як власне забезпечувальний платіж.

Так, якщо умовами договору передбачено, що забезпечувальні (гарантійні) платежі виконують тільки функцію засобу забезпечення зобов`язань, така сума забезпечувальних платежів не збільшує базу оподаткування ПДВ у їх одержувача. Податкові зобов`язання й податковий кредит не визначають у разі одержання (перерахування) відповідного забезпечувального платежу (лист ДФСУ від 28.10.2015 року № 22839/6/99-99-19-03-02-15 та інші).

Колегія суддів, детально проаналізувавши умови Попереднього Договору № 2840 від 02.11.2018 року зі змінами та умовами Попереднього договору № 1355 від 03.08.2022 року, доходить висновку, що їх назва відповідає правовій природі, а предмет договору та інші умови, права та обов`язки сторін, фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами спрямовані саме на настання правових наслідків, притаманних для попереднього договору. Ознак удаваності вчиненого сторонами правочину суд не вбачає.

Сутність попереднього договору полягає у виконанні таких функцій: спонукання до укладення в майбутньому основного договору шляхом встановлення відповідного обов`язку; фіксація умов основного договору.

Отже, попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.

Одним із завдань попереднього договору є те, що він повинен забезпечити відносини між сторонами до укладення основного договору, гарантувати реальну можливість через певний час набути відповідні права на тих самих умовах, які існували в момент укладення попереднього договору, навіть у тому разі, коли одна із сторін втратить інтерес до цих правовідносин.

З огляду на те, що відповідно до умов попереднього договору покупець набуває право власності на майнові права після підписання ним акту прийому-передачі майнових прав, передача та приймання майнових прав між сторонами договору у даному випадку не відбулася, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки саме по собі укладання ТзОВ «ЄвроЛьвів» та ОСОБА_1 попереднього договору купівлі-продажу не породжує переходу до останнього майнових прав на 1-но (одно) кімнатну житлову квартиру в будинку (багатоквартирний житловий комплекс, що складається з житлових приміщень за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , будівництво якого здійснюється на земельній ділянці, що надана для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, кадастровий номер: 070040024), що знаходиться в 1 (першому) під`їзді на 7 (сьомому) поверсі, за будівельним номером 32 (тридцять два), загальна проектна площа 51,44 (п`ятдесят одна ціла сорок чотири сотих) кв.м. та незавершені будівництвом паркомісця №№ 11, 12, 20, 21 у підземному паркінгу зазначеного будинку.

Крім того, підстав для визнання права на частку майнових прав за попереднім договором купівлі-продажу квартири немає, оскільки такий договір є договором про наміри укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу та не надає не стороні цього договору право на отримання частки, майнових прав тощо, відповідно до положень статті 635 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 22.01.2025 року у справі № 753/7776/22.

Тому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав виникнення у ОСОБА_1 майнових прав на спірну квартиру та паркомісце.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності позивачем реальності, необхідності і співмірності витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» та Адвокатським бюро «Оприско та партнери» було укладено договір про надання професійної правничої допомоги, також додатковий договір до договору про надання професійної правничої допомоги №1-2509/24-ц від 17.11.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» та Адвокатським бюро «Оприско та партнери», яким було узгоджено гонорар у фактичній сумі за представництво в суді першої інстанції у розмірі 40000 грн.; також надано платіжну інструкцію про переказ грошових коштів Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» отримувачеві Адвокатським бюро «Оприско та партнери» на суму 40000 грн.; ордер на надання правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Сіті Львів Девелопмент» адвокатом Оприском Миколою Васильовичем №1313127 від 25.09.2024.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц та від 23 липня 2025 року у справі № 389/387/24.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми реальному обсягу адвокатських послуг, наданих представником відповідачів - адвокатом Оприско М.В., взявши до уваги умови оплати гонорару, врахувавши складність справи, суть спору, а також необхідність дотримання критерію розумності, співмірності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі всього 40 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність прийнятих додаткових рішень Шевченківського районного суду м.Львова від 29 липня 2025 року з приводу вирішення питання про розподіл судових витрат.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які відповідач послався в обґрунтування доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що послуги на суму 40 000,00 грн. є співмірними, обґрунтованими та належним чином підтвердженими та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Доводами апеляційної скарги зазначене не спростовано, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, а саме те, що судові рішення залишено без змін, підстави для розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в :

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 25червня 2025 року та додаткові рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 29 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.