№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7907/2026
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року, ухвалене у м. Києві у складі судді Каліушка Ф.А. в м. Київ, повний текст якого складено 01 грудня 2022 року, у справі №753/13280/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської Світлани Іванівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича, треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, договору дарування, витребування майна, визнання права власності та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., ТОВ «Вердикт Капітал», АТ «Райффайзен Банк», ліквідатора ПрАТ «КБ «Хрещатик» Костенка І.І., треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської державної адміністрації, про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, договору дарування, витребування майна, визнання права власності та виселення. Зазначала, що 05 березня 2002 року її брат ОСОБА_4 подарував їй квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування було посвідчено 05 березня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 17 жовтня 2007 року вона уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір № 014/1179/82/1557, за яким отримала кредит в розмірі 510 000,00 грн. строком до 17 жовтня 2017 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між нею та банком був укладений договір іпотеки № 2612/0906/88-077-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д, предметом якого є зазначена вище квартира. Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, стягнуто з неї на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 910 546,62 грн., звернувши стягнення в погашення цієї заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язання за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року та за укладеним для його забезпечення договору іпотеки є припиненими з 11 січня 2012 року, з часу набрання законної сили заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року, тому укладенні договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» та між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 є незаконними. 22 січня 2016 року приватний нотаріус Гембарська С.І. незаконно винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27908021, за яким зареєструвала на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею, та договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . На підставі зазначеного незаконного рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І., ОСОБА_2 та ОСОБА_5 протиправно, у порушення встановленого законом порядку, у примусовому порядку виселили її разом із неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 , шляхом зламу та заміни дверних замків та із застосуванням сили. Надалі, 23 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування зазначеної квартири. Вважала, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на спірну квартиру, є протиправним, оскільки договір кредиту розірвано за рішенням суду; договір іпотеки припинив свою чинність разом з договором кредиту; виконавче провадження за рішенням суду не відкривалося; строки відкриття виконавчого провадження не дотримані і це є підставою для відмови у його відкритті; прилюдні торги з продажу іпотечного майна не проводилися; проведення прилюдних торгів є обов`язковим за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року; повідомлень про виконавче провадження та прилюдні торги не надходило; повідомлень від нотаріуса про відчуження іпотечного майна їй не направлялося. Посилаючись на те, що квартира вибула з її володіння незаконно, так як вона не отримувала вимоги про усунення порушень за кредитним договором, ОСОБА_1 , з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, просила:

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та нею;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», посвідчений приватним нотаріусом Гембарською С.І. за №351, за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та нею, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д, посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 351;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та нею;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею (посвідчений 17 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д), посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 352;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею (посвідчений 17 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., номер за реєстром 1669д), посвідчений 25 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., номер 353;

визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року, індексний номер 27908021, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким на підставі договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та нею, договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 , зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.02.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., реєстраційний номер 175;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння;

визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та проживаючих з ними осіб з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Посилалася на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, надання неправильної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Зазначила, що її зобов`язання за кредитним договором припинились з моменту набрання законної сили заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва про розірвання кредитного договору, тобто 11 січня 2012 року. Відповідно, станом на 25 вересня 2015 року у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вже не існувало права за кредитним договором №014/1179/82/1557 та договором іпотеки № 2612/0906/88-077-Z-1 від 17 жовтня 2007 року, а укладені договори про відступлення права вимоги 25 вересня 2015 року є незаконними та такими, що підлягають скасуванню. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про належне вручення їй вимоги кредитора, яку, начебто, було передано їй 01 жовтня 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 , через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», що підтверджується копією експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» із її підписом, та, застосувавши правила вручення повідомлень, які встановлені для ДП «Укрпошта», оскільки ТОВ «Нова пошта» не має жодного відношення до правил вручення повідомлень ДП «Укрпошта». При цьому звертала увагу на некоректне заповнення відправником експерс-накладаної від 30 вересня 2015 року зазначивши, що такий документ вона не підписувала та, відповідно, жодних відправлень від нотаріуса не отримувала. Крім того, зазначала, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання за діючою на час виникнення спірних правовідносин редакцією Закону України «Про виконавче провадження» становив 1 рік з дня набрання рішенням суду законної сили та спливав 11 січня 2013 року, а тому, банк втратив право вимоги до неї після 11 січня 2013 року, а всі подальші дії кредиторів є шахрайськими та незаконними.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 18 603,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 1 378,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка підписана представником Бураковим І.О. , задоволено частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2024 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 :

до ТОВ «Вердикт Капітал» та ОСОБА_2 про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними - змінено у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови;

до ТОВ «Вердикт Капітал», АТ «Райффайзен Банк», ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. про визнання договорів відступлення права вимоги недійсними, визнання недійсним рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на квартиру, визнання недійсним договору дарування квартири - залишено без змін;

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири та виселення - скасовано та передано справу у цій частині та розподілу судових витрат на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового апеляційного розгляду справи в судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Гриньковський С.П., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Бураков І.О., який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 05 березня 2002 року, ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

17 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений кредитний договір №014/1179/82/1557, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 510 000,00 грн, строком до 17 жовтня 2017 року. За користування кредитом позичальник зобов`язалася сплачувати кредитору плату у вигляді процентів за процентною ставкою 13,5% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань, що виникли з кредитного договору, 17 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки до кредитного договору, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М.

У договорі іпотеки сторони обумовили:

предметом іпотеки є нерухоме майно: чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором дарування квартири, посвідченим Каплуном Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 5 березня 2002 року за реєстровим номером № 657, зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 06 березня 2002 року та записаний в реєстрову книгу під № 267-51 за реєстровим номером 41020 (пункт 1.2.);

звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 6.4.);

у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 6.1.);

відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може вибрати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором (пункт 6.5.1.).

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 910 546,62 грн., звернувши стягнення в рахунок погашення заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 не виконане.

25 вересня 2015 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор), та ПАТ «КБ «Хрещатик» (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права вимоги за договором іпотеки, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

25 вересня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» (первісний кредитор) та ТОВ «Кредекс Фінанс» (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає всі права вимоги за договором іпотеки, які також були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

25 вересня 2015 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» (первісний кредитор) та ОСОБА_2 (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв всі права вимоги за договором іпотеки, які також були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І.

Оскільки ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 , як новий іпотекодержатель та кредитор, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. з відповідною заявою, в котрій містилась вимога (повідомлення) про усунення порушень, зокрема про повернення суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, та повідомлялось про наслідки невиконання вимоги.

Відповідно до виданого 02 листопада 2015 року на виконання вимог ст. 84 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Гембарською С.І. свідоцтва, яке зареєстровано у реєстрі за №429, останньою посвідчено, що 29 вересня 2015 року заяву ОСОБА_2 нею передано ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», та яку 01 жовтня 2015 року отримано ОСОБА_1 . Відповідь у встановлені у заяві строк від ОСОБА_1 не надійшла.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 січня 2016 року приватним нотаріусом Гембарською С.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27908021, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м за ОСОБА_2 . Підставою реєстрації зазначено: договір іпотеки від 17 жовтня 2007 року, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 25 вересня 2015 року.

Відповідно до договору дарування від 23 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрованим в реєстрі за №175, ОСОБА_2 (дарувальник) передає безоплатно (дарує) у власність ОСОБА_3 (обдаровуваний), а той приймає як дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до заявлених вимог ОСОБА_1 просила: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладений між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року, індексний номер 27908021, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 23.02.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та проживаючих з ними осіб з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, переглядаючи дану справу, Верховний Суд погодився із висновками судів по суті вирішення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «КБ «Хрещатик», за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Кредекс Фінанс» за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 25 вересня 2015 року, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_2 за договором іпотеки від 17 жовтня 2007 року; визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року, індексний номер 27908021, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 23.02.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Верховний Суд передав справу на новий розгляд лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування квартири АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння та виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла, а також в частині розподілу судових витрат. Саме в цій частині і підлягає перегляду дана справа Київським апеляційним судом.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у вказаній частині, Верховний Суд зазначив, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що: ОСОБА_2 не виконала вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» при реєстрації права власності на предмет іпотеки; зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки є припиненими з 11 січня 2012 року; договір іпотеки припинив свою чинність разом з договором кредиту; виконавче провадження за рішенням суду не відкривалося; строки відкриття виконавчого провадження не дотримані і це є підставою для відмови у його відкритті; прилюдні торги з продажу іпотечного майна не проводилися; проведення прилюдних торгів є обов`язковим за рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року; повідомлень про виконавче провадження та прилюдні торги не надходило; повідомлень від нотаріуса про відчуження іпотечного майна їй не направлялося; апеляційний суд не надавав оцінку зазначеним доводам, викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , тобто фактично не переглянув справу за наявними в ній доказами та не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Також, оскільки позовні вимоги про виселення ґрунтуються на праві власності на спірну квартиру, то висновки апеляційного суду у цій частині також є передчасними.

Переглянувши справу у вказаній частині та враховуючи вказані вказівки Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц зазначено, що якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, пов`язану з невиконанням зобов`язання за цим договором, зокрема про звернення стягнення на предмет іпотеки, переданий в іпотеку поручителем, зобов`язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті).

Отже, розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Відповідно до п. 1 частини першої статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 2 частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які існували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання».

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20) зазначено, що якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц, від 09 грудня 2024 року в справі № 754/446/22).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 522/24450/14 вказано, що згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону».

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України № 800-VI іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закону № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що із прийняттям названого закону законодавець обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд, на відміну від місцевого суду, безпідставно не врахував правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 (провадження № 14-486цс18), згідно з яким відсутність укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, ненадання такого договору нотаріусу та залишення ним без перевірки наявності чи відсутності факту виконання відповідних умов правочину, з яким закон пов`язує можливість переходу права власності, свідчить, що дії приватного нотаріуса щодо реєстрації за іпотекодержателем права власності на спірну квартиру, власником якої залишалася позивач, є незаконними, не заслуговують на увагу, так як в цій постанові та у справі, яка переглядається, встановлено різні фактичні обставини. Зокрема, у справі № 199/1276/17 суди встановили, що в договорі іпотеки відсутнє застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тоді як у справі, яка переглядається, в іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначено, що згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як було встановлено судом, заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року у цивільній справі № 2-375/11 розірвано кредитний договір №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 ; стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №014/1179/82/1557 від 17 жовтня 2007 року у розмірі 910 546,62 грн., звернувши стягнення в рахунок погашення заборгованості на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності.

Разом з тим, зазначення у вказаному рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , шляхом продажу на прилюдних торгах, не виключає можливості звернення іпотекодержателем звернення стягнення у позасудовий спосіб. При цьому, як було встановлено судом та не заперечувалося сторонами, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року не було виконане.

Стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру АДРЕСА_3 , було здійснене на підставі рішення приватного нотаріуса Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27908021, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м за ОСОБА_2 на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до п. 6.5.1 Договору іпотеки від 17 жовтня 2007 року визначено, що у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, на підставі якого Іпотекодержатель на власний розсуд може вибрати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань Іпотекодавця за Кредитним Договором.

При цьому, пунктом 6.1. цього Договору визначено, що у разі порушення Боргового зобов`язання, умов Кредитного договору або умов цього Договору, Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки ОСОБА_1 не виконала зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 , як новий іпотекодержатель та кредитор, звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. з відповідною заявою, до якої було додано вимогу (повідомлення) про усунення порушень, зокрема про повернення суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, та повідомлялось про наслідки невиконання вимоги.

Відповідно до виданого 02 листопада 2015 року на виконання вимог статті 84 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом Гембарською С.І. свідоцтва, яке зареєстровано у реєстрі за №429, останньою посвідчено, що 29 вересня 2015 року заяву ОСОБА_2 нею передано ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , через представника ТОВ «Нова пошта» послугою «Доставка особисто в руки», та яку 01 жовтня 2015 року отримано ОСОБА_1 . Відповідь у встановлені у заяві строк від ОСОБА_1 не надійшла.

Також отримання 01.10.2015 року позивачем заяви/вимоги від 29.09.2015 року підтверджується наявною у матеріалах справи копією експрес-накладної ТОВ «Нова пошта» №2289 з проставленим на ній підписом ОСОБА_1 .

Оскаржуючи рішення, ОСОБА_1 не надала суду доказів на спростування вказаних обставин, підтвердження підробки вказаних документів щодо отримання нею вимоги про усунення порушень зобов`язання. Позивачка не надала доказів звернень до правоохоронних органів про підробку його підпису у повідомленні.

Напис про одержання поштового відправлення, в якому зазначене прізвище отримувача, зроблений працівником поштового зв`язку, зазвичай є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Аналогічний висновок викладено у постанові Верхового Суду від 20 березня 2019 року по справі №222/1402/16-а.

Презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання позивачем в загальному порядку належними та допустимими доказами не спростована. Тому іпотекодержатель, який з дотриманням умов договору іпотеки направив вимогу, передбачену частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» правомірно звернув стягнення на предмет іпотеки. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року по справі №756/15123/18 (номер судового провадження: 61-976ск22).

При цьому під час розгляду справи достовірно установлено, що ОСОБА_1 усвідомлювала про наявність у неї заборгованості та мала припускати можливість реалізації кредитором своїх прав, зокрема, на звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений ним спосіб.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відтак, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про дотримання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» правомірність рішення приватного нотаріуса Гембарської С.І. від 22 січня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27908021, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 53,7 кв. м за ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири та виселення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири та виселення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування квартири та виселення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 березня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді