ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1779/26 Справа № 180/1656/25 Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року у складі судді Тананайської Ю.А. по справі № 180/1656/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Виробниче управління водопроівдно-каналізаційного господарства Марганецької міської ради про стягнення коштів за неотримане речове право,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до КП Виробниче управління водопроівдно-каналізаційного господарства Марганецької міської ради, де просив: встановити факт використання відповідачем частини житла ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 з метою транзиту інженерних мереж; визнати дії відповідача незаконним використанням майна та праці ОСОБА_1 без укладення договору; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 компенсацію за бездоговірне використання частини житлового приміщення та праці у розмірі 4000 грн в місяць за останні 36 місяців, загальною сумою 144 000 грн; зобов`язати відповідача оформити договір сервітуту чи відплатного користування або трудовий договір з ОСОБА_1 , обгрунтовуючи це тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Через його житлове приміщення фактично проходять інженерні комунікації (трубопроводи водопостачання та каналізації), які обслуговують інші 9 квартир багатоквартирного будинку. На думку позивача, відповідач використовує частину його квартири як транзитну, не маючи оформленого сервітуту, договору оренди чи іншої підстави. Позивач вважає, що використання частини його квартири порушує ст.41 Конституції України, ст.4 Загальної Декларації прав людини, Конвенцію ООН «Про права інвалідів».

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Марганецької міської ради» про стягнення коштів за неотримане речове право відмовлено, мотивуючи це недоведеністю позивачем позовних вимог та недоведеністю порушення його права чи безпосереднього інтересу (а.с.150-153).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у жовтні 2025 року через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове із повним задоволенням його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини справи, не забезпечив рівність сторін, не врахував статус позивача Ніхто, та статус інваліда, що є соціально вразливою особою. Також скаржник вважав порушеними судом першої інстанції норми ст.3,8,24,41,43,55,59 Конституції України, ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.13 Конвенції ОО про прав осіб з інвалідністю, ст.7,10 Загальної декларації прав людини, ст.4 Декларації. Послався ще і на те, що його квартира використовується як технічний канал для води та каналізації, що обслуговує дев`ять квартир. На думку скаржника, це створює ризики аварій, затоплення, санітарної небезпеки, обмежує його право вільно користуватись житлом (а.с.156-161).

КП «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Марганецької міської ради, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалося та відзиву на апеляційну скаргу не подавало, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає її розгляду по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2001 року ОСОБА_1 , на підставі договору дарування квартири, набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що в його квартирі знаходяться водопровідні та каналізаційні труби відповідача, в звязку з чим просить стягнути компенсацію за використання частини житлового приміщення, зобов`язати відповідача оформити договір сервітуту чи відплатного користування або трудовий договір.

09 липня 2025 року надано лист № 348/2 КП «Виробниче управління водопровідно- каналізаційного господарства Марганецької міської ради», відповідно якого ОСОБА_1 повідомлено, що балансоутримувачами водопровідних та каналізаційних мереж, які знаходяться в межах квартири, є співвласники багатоквартирного будинку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав недоведеним порушення будь-яких прав та інтересів позивача та встановив відсутність матеріально-правового інтересу позивача у спірних правовідносинах, які, нібито, виникли у останнього з відповідачем.

Колегія суддів погоджується зі встановленими фактичними обставинами справи та висновками суду першої інстанції.

Положеннями ст.ст.11, 525 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами ст.ст.319, 322, 382 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Аналогічне положення містить ст.ст.1, 6 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення.

Правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління регулює Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Згідно зі статтями 4,5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

В статті 18 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що до зобов`язань ОСББ входить, серед іншого, забезпечення дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майни.

Колегія суддів відзначає, що доводи скаржника про те, що наявністю водопровідних та каналізаційних мереж, які знаходяться в межах квартири скаржник, порушуються його права, не знайшло свого підтвердження, як це вірно встановив суд першої інстанції та що не спростовано при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. Пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Колегія суддів наголошує, що скаржник не довів як суду першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги яким чином порушуються його права саме відповідачем у справі, та яким чином така наявність трубопроводів позбавляє його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково у квартирі, що належить йому на праві приватної власності. Зазначене свідчить про правомірність висновків суду першої інстанції щодо недоведеності скаржником порушеного його права чи інтересу, що безумовно за наведеними вище висновками Верховного Суду є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

З наведеного вище колегією суддів, у відповідності до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 18 червня 2024 року в справі № 758/113//23, де зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, не встановлено порушення відповідачем матеріально-правового інтересу позивача у спірних відносинах.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 10 лютого 2026 року.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: Т.П. Красвітна

М.О. Макаров