У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2026 Справа №607/5200/26 Провадження №2/607/3817/2026

місто Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Якімець Тарас Ігорович під час вивчення матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Алексенко Сергій Леонтійович, до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

У С Т А Н О В И В :

Через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат

Алексенко С.Л. звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області про:

1) визнання незаконним та скасування наказу № 1-дс від 08 січня 2026 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 », а також виданий на підставі нього наказ № 16-о від 13 січня 2026 року «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »; 2) поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу трансфертного ціноутворення Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області; 3) стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 13 січня 2026 року до дня поновлення на роботі.

Ознайомившись із вказаною позовною заявою, дослідивши та оцінивши подані докази, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди (частина перша); юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя).

Конституційний Суд України здійснюючи офіційне тлумачення приписів статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, вказував, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами (перше речення пункту 1 резолютивної частини Рішення від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (перше речення пункту 1 статті 6).

Згідно із частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України

(далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

За статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої); спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункт 2 частини першої).

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України). Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України). Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (пункти 15 19 постанови від 13 жовтня 2020 року, справа № 640/22013/18).

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Поняття публічної служби є широким, оскільки включає в себе державну службу, службу в органах місцевого самоврядування та службу в публічних установах. Сутність публічної служби полягає в трьох аспектах, а саме: у функціональному аспекті вона постає як діяльність з метою виконання загальнодержавних завдань управління; в інституційному окреслює певне коло осіб, оскільки виконання публічних справ становить їх соціальну функцію; у юридичному охоплює правове регулювання особливих публічно-правових, службових відносин. Під «публічною службою» необхідно розуміти врегульовану виключно Конституцією та законами України професійну публічну діяльність осіб, які заміщують посади в державних органах і органах місцевого самоврядування щодо реалізації завдань і функцій держави та органів місцевого самоврядування (див., зокрема, пункти 38 40 постанови Верховного Суду від 24 червня 2022 року, справа № 640/21107/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 р. № 813/1045/18 вказано, що в рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (постанова від 31 жовтня 2018 року, справа № 761/33941/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 1 Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

За частиною першою статті 1 цього Закону 2. державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Зі змісту поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує накази Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області № 1-дс від 08 січня 2026 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на Слободян Зоряну», а також виданий на підставі нього наказ № 16-о від 13 січня 2026 року «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » на підставі пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (зі змінами). Відтак, йдеться про звільнення особи з державної служби, що є різновидом публічної, а тому такий спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тож у відкритті провадження у справі за позовом слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 4, 186, 258 261, 352 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Алексенко Сергій Леонтійович, до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

2. Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

3. Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

4. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

5. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

6. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

7. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 16 березня 2026 року.

Головуючий суддя Т. І. Якімець