УХВАЛА

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 759/19157/25

провадження № 61-2907ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням в гуртожитку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати за ним право користування жилим приміщенням кімнати гуртожитку АДРЕСА_1 .

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 03 листопада 2025 року позов задовольнив. Визнав за ОСОБА_1 право користування жилим приміщенням кімнати гуртожитку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості відмови Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації у визнанні за позивачем права користування спірною кімнатою з підстав відсутності ордера на вказане жиле приміщення.

Київський апеляційний суд постановою від 11 лютого 2026 рокурішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року скасував. У задоволенні позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,50 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не долучив до матеріалів справи ордер, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення кімнати № 720 гуртожитку.

06 березня 2026 року Басараб Н. В., яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у вказаній вище справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Суд установив, що з 1996 року позивач проживав разом із батьками у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_2 .

З 2021 року ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю проживає у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 .

Господарський суд міста Києва рішенням від 28 березня 2019 року, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 22 січня 2020 року, зобов`язав ПрАТ «АТЕК» передати безоплатно гуртожиток на АДРЕСА_3 загальною площею 7 233 кв. м до комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

З метою виконання рішення Київської міської ради від 13 листопада 2013 року № 73/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» на засіданнях наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій 10 квітня 2025 року (протокол № 1) розглянуто питання видачі позивачу ордера на кімнату № 720.

ОСОБА_1 відмовлено у видачі ордеру у зв`язку із відсутності підстав для вселення (ордера, рішення суду).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що згідно інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 16 березня 2025 року № 109071367 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , гуртожиток з 27 грудня 1996 року по теперішній час.

ОСОБА_1 вважає, що його заселено у кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку із дотриманням вимог чинного законодавства та у встановленому законом порядку зареєстрований.

ПрАТ «АТЕК» визнав за позивачем право користування кімнатою № НОМЕР_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі ордеру, він звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР (туті далі - у редакції та назві, чинній для спірних правовідносин) жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно зі статтею 129 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до статті 58 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Отже, право на проживання у гуртожитку виникає лише за умови отримання ордера на зайняття певного житлового приміщення в гуртожитку у встановленому законодавством порядку.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 344/21128/21.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року в справі № 6-83цс15 зроблено висновок, що ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів заселення позивача у спірну житлову кімнату на підставі ордера, який є єдиною підставою для вселення.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом вказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням в гуртожитку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров