ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Черкаси

Справа № 695/471/25
Провадження № 22-ц/821/44/26
Категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря Кукушкіної А. О.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс»,

представник позивача Сердійчук Ярослава Ярославівна,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача адвокат Павленко Мар`яна Василівна,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павленко Мар`яни Василівни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» (далі по тексту ТОВ «Факторинг Партнерс», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги мотивувало тим, що 10.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір № 5184849. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Позикодавець, зі своєї сторони, належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошті в розмірі 10000,00 грн, що підтверджується відповідними доказами. Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.

26.07.2024 укладено договір № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 5184849 від 10.12.2021. Таким чином, ТОВ «Факторинг Партнерс» наділено правом вимоги до відповідача за вищевказаним договором. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 5184849 від 10.12.2021, що підлягає стягненню з відповідача станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 39500 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 10000 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 27600 грн; заборгованість за комісіями 1900 грн.

В зв`язку з вищевикладеним, Товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № 5184849 від 10.12.2021 у розмірі 39500,00 грн, понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.08.2025 позовні вимоги ТОВ «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» суму заборгованості за договором № 51848449 від 10.12.2021 у розмірі 37600 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» судовий збір в розмірі 2305,64 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 10000 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 27600 грн є обґрунтованими, оскільки ця заборгованість нарахована за умовами укладеного кредитного договору, який підписаний обома сторонами договору.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що умови кредитного договору щодо встановлення плати за послуги з надання кредиту і відповідно сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1900 грн є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави визнати ОСОБА_1 боржником за цим платежем, що свідчить про безпідставність заявлених в цій частині вимог, які не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Павленко М. В. 30.09.2025 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що відповідно до Анкети-заяви № 5184849 від 10.12.2021 та договору про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021 інформація про номер картки відсутня, так само не надано доказів того, що такий картковий рахунок належить відповідачу.

Також, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивачем не надано доказів того, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача згідно укладеного між ТОВ «Факторинг Партнерс» та ТОВ «Мілоан» договору факторингу від 26.07.2024.

Позивачем не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження оплати ним на рахунок ТОВ «Факторинг Партнерс» ціни за придбання прав вимоги (ціни продажу) за договором факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024, після здійснення якої право вимоги вважається відступленим фактору.

Щодо нарахування відсотків, скаржник звертає увагу на те, що відповідно до умов укладеного договору, відсотки за користування кредитом становлять 5100,00 грн, які нараховуються за ставкою 1,70 % від фактичного залишку кредиту за кожний день строку користування кредитом. Проте, як вбачається з відомості про щоденні нарахування та погашення ТОВ «Мілоан» в період з 11.01.2022 по 24.02.2022 нараховував відсотки, які суперечать та непередбачені умовами кредитного договору.

Відзив на апеляційну скаргу

02.12.2025 від представника ТОВ «Факторинг Партнерс» Сердійчук Я. Я. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29.08.2025 без змін.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем доведено належним чином розмір заборгованості за кредитним договором.

Крім того, з договору вбачається, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження належного виконання умов договору, в тому числі докази невірного нарахування виниклої суми заборгованості по відсоткам відповідно до умов договору та контррозрахунок заборгованості, здійснений скаржником. Таким чином, відсутні підстави для сумніву у правильності здійснених кредитором розрахунків.

Отже, нарахування відсотків здійснювалось в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору. Підстави виникнення заборгованості є законними, а її розмір розумним та справедливим.

Фактичні обставини справи

10.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 в електронній формі згідно Закону України «Про електронну комерцію» укладено договір про споживчий кредит № 5184849, за яким первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 10000 грн, строком на 30 днів, зі сплатою комісії за надання кредиту, в розмірі 1900 грн, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п.п. 1.5.2, 1.6 договору проценти за користування кредитом: 5100 грн, які нараховуються за ставкою 1.70 відсотків від суми кредиту одноразово. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Зміст договору свідчить, що сторонами було узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, відповідальність сторін. Вказаний договір був підписаний сторонами, зокрема ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Виконання ТОВ «Мілоан» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_2 в сумі 10000 грн підтверджується довідкою ТОВ ФК «Елаєнс», якою засвідчено перерахування вказаних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , листом з АТ «Універсал Банк» від 23.06.2025 № БТ/Е-6030, до якого додана виписка по платіжній картці № НОМЕР_2 за період з 10.12.2021 по 10.01.2022, яка емітована на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

26.07.2024 ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Факторинг Партнерс» договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося відступити ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до боржників, строк виконання зобов`язань за якою настав або яке виникне у майбутньому у сумі 287052895,25 грн, а фактор, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, приймає право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про споживчий кредит, раніше укладеними між клієнтом та боржниками.

Згідно з реєстром боржників від 26.07.2024 ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Факторинг Партнерс» право вимоги до ОСОБА_1 на суму 39500 грн, до якої увійшла заборгованість за тілом кредиту у сумі 10000 грн, заборгованість за процентами у сумі 27600 грн та заборгованість з комісії у сумі 1900 грн.

У період з 10.12.2021 по 09.01.2022 ОСОБА_1 щоденно нараховувалися проценти у сумі 170 грн. Починаючи з 10.01.2022 по 24.02.2022 відповідачу щоденно нараховувалися проценти за користування кредитом у сумі 500 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржником рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, ТОВ «Факторинг Партнерс» рішення суду не оскаржується, а тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду а межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За наслідками апеляційного перегляду колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині наведеним вимогам закону відповідає не в повній мірі, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що набув право вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021.

З матеріалів справи вбачається, що 10.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі згідно Закону України «Про електронну комерцію» укладено договір про споживчий кредит № 5184849, за яким первісний кредитор надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти в розмірі 10000 грн, строком на 30 днів, зі сплатою комісії за надання кредиту, в розмірі 1900 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

26.07.2024 ТОВ «Мілоан» уклало з ТОВ «Факторинг Партнерс» договір факторингу №26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося відступити ТОВ «Факторинг Партнерс» права грошової вимоги до боржників, строк виконання зобов`язань за якою настав або яке виникне у майбутньому у сумі 287052895,25 грн, а фактор, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим договором, приймає право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про споживчий кредит, раніше укладеними між клієнтом та боржниками.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що ч. 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно усталеної практики Верховного Суду, доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Аналогічні висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Факторинг Партнерс» за плату належне право грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників від 26.07.2024 до договору факторингу № 26-07/2024 ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021 укладеному з ТОВ «Мілоан» на суму 39500 грн, з яких: 10000 грн заборгованість за тілом кредиту, 27600 грн заборгованість по процентах, 1900,00 грн заборгованість по комісії.

Слід зазначити, що вищезазначений договір факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 у встановленому законом порядку не визнавався недійсним та не є предметом спору в даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Факторинг Партнерс» підтвердило процесуальний статус позивача щодо права вимоги за договором про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021.

Що стосується заборгованості по договору про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

Верховний Суд у постанові від 01 липня 2024 року у справі № 638/161/22 дійшов висновку, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору.

Підписуючи договір про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021 відповідач була проінформована і погодилася з усіма його істотними умовами. Такий договір ніким не оспорювався та недійсним не визнавався.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 дійшов висновку, якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Елаєнс» засвідчено перерахування коштів у сумі 10000 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 (а.с. 50, т. 1), листом з АТ «Універсал Банк» від 23.06.2025 № БТ/Е-6030, до якого додана виписка по платіжній картці № НОМЕР_4 за період з 10.12.2021 по 10.01.2022, яка емітована на ім`я ОСОБА_1 також підтверджено поповнення картки на вказану суму (РНОКПП НОМЕР_3 ) (а.с 192-197, т. 1).

У позовній заяві ТОВ «Факторинг Партнерс» просило, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитними коштами та заборгованість за комісією.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника.

За умовами спірного договору позичальнику надано кредит в розмірі 10000 грн, який вона зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування ним на визначених у кредитному договорі умовах.

Кредит надається строком на 30 днів з 10.12.2021 (строк кредитування) до 09.01.2022.

Пунктом 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 5100,00 грн, які нараховуються за ставкою 1.70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Пунктом 2.2.2. договору передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3 договору.

Проценти нараховуються за стандартною (базовою) процентною ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п. 1.6. договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватися за базовою ставкою згідно п. 1.6 договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п. 1.6 та процентною ставкою визначеною п. 1.5.2 договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника.

Розмір відсотків згідно з додатком № 1 «Графік платежів» до цього договору встановлено в сумі 5100,00 грн.

У пункті 2.3 договору обумовлена пролонгація строку кредитування. Пролонгація на стандартних (базових) умовах передбачена у п. 2.3.1.2 договору, який визначає, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Відповідно до п.2.3.1.2 договору про споживчий кредит позичальник може збільшити строк кредитування на один день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування на стандартних умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, наведеною в п.1.6. договору.

Разом з тим, в порядку ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів, а матеріали справи таких не містять щодо пролонгації строку кредитування відповідно до п. п. 2.3.1.1.-2.3.1.2 договору та доказів складання та доведення до відповідача оновлених графіків платежів, передбачених умовами договору.

В додатку № 1 «Графік платежів» до кредитного договору вказано, що у випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у графіку розрахунку у зв`язку з частковим погашенням заборгованості та/або продовженням строку повернення кредиту, позичальник доручає Товариству самостійно оновити графік розрахунків, шляхом внесення у нього відповідних змін або викладення його у новій редакції та розмістити дані Графіку в особистому кабінеті позичальника.

Як слідує з наявної в матеріалах справи відомості про щоденні нарахування та погашення, відповідачу нараховувались проценти за користування кредитом в період з 11.12.2021 по 09.01.2022 у відповідно до пункту 1.5.2. договору про споживчий кредит, з 10.01.2022 по 04.03.2022 відповідно до пунктів 1.5.3 договору.

Разом з тим, як вбачається з вищенаведеної виписки, Товариством нараховувалися відсотки за період з 10.01.2022 по 04.03.2022 відповідно до пунктів 1.5.3 договору, які не передбачені договором про споживчий кредит № 5184849 від 12.12.2021 та, відповідно, не узгоджені сторонами.

Крім того, ТОВ «Факторинг Партнерс» не надано доказів на підтвердження продовження строку кредитного договору у відповідності до пункту 2.3. договору, зміни процентної ставки чи оновлення Графіку розрахунків, які б передбачали сплату відповідачем процентів у розмірі 27600,00 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом починаючи з 10.01.2022, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.3 договору про споживчий кредит та в Графіку платежів, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування.

Звертаючись до суду, однією з підстав позову ТОВ «Факторинг Партнерс» визначив саме несплату процентів за користування кредитом (згідно частини першої статті 1054 ЦК України), вимог про стягнення процентів на підставі частини другої статті 625 ЦК України, позивач не заявляв.

За таких обставин, до стягнення з відповідача на користь кредитора підлягає чітко визначена сторонами договору про споживчий кредит № 5184849 від 10.12.2021 заборгованість в розмірі 15100,00 грн (10000,00 грн тіло кредиту та 5100,00 грн процентів за користування кредитом).

Суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки в частині визначення розміру заборгованості по процентам та, відповідно, розміру загальної заборгованості не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині.

Твердження скаржника, що позивач не надав до суду доказів отримання боржником коштів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки перерахування кредитних коштів за вищевказаним договором відбувалося на рахунок відповідача ОСОБА_1 , який вона вказала при оформленні договору. Доказів про неотримання кредитних коштів, відповідач не надала.

Кредитні кошти за вказаним договором надавались на особистий картковий рахунок вказаний відповідачем, відтак всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайором регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №164 від 29 липня 2022 року «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів», відповідно до положень якого вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що укладення договору із боку відповідача не було добровільним, відтак уклавши договір на відповідних умовах, керуючись засадами свободи договору, сторони взяли на себе зобов`язання виконувати їх. При дослідженні умов укладеного договору не виявлено підстав вважати його таким, що може трактуватися як явно несправедливий у визначенні Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».

Доводи скаржника, що позивачем не надано доказів того, що до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача згідно укладеного ТОВ «Факторинг Партнерс» та ТОВ «Мілоан» договору факторингу від 26.07.2024 є безпідставними, та спростовуються матеріалами справи.

Що стосується судових витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

ТОВ «Факторинг Партнерс» у позовній заяві просило суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в розмірі 13000,00 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі № 2040/6747/18.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною.

Врахувавши предмет і складність справи, час, необхідний для вчинення дій і надання послуг, а також виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн, що є співмірним із наданим обсягом послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, оскільки справа відноситься до категорії не складних справ.

Позивачем рішення суду в приведеній частині не оскаржувалось.

Водночас відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приведених норм процесуального права, доведеності витрат позивача на професійну правничу допомогу, принципу співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), розміру задоволених позовних вимог за наслідками апеляційного перегляду, апеляційний суд дійшов висновку, що звідповідача на користь позивача необхідно стягнути 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Крім того, враховуючи, що апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасувавши рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та ухваливши в цій частині нове про часткове задоволення позовних вимог, то згідно вимог ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем за подання позовної заяви судовий збір (2422,40 грн) необхідно стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (38,2%) у розмірі 925,35 грн. Судовий збір сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги (2906,88 грн) стягується з позивача на користь відповідача пропорційно розміру задоволених апеляційних вимог (61,8%) 1796,45 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, у порядку встановленому ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 871,10 грн судових витрат.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павленко Мар`яни Василівни задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 серпня 2026 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 37600,00 грн та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором про споживчий кредит № 5184849 від 10 грудня 2021 року в розмірі 15100,00 грн, який складається з 10000,00 грн тіло кредиту та 5100,00 грн нараховані відсотки за користування кредитом.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 871,10 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков