Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/617/25
Провадження № 2/494/183/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року Березівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Панчишина А.Ю.

при секретарі Станілевич А.В.

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника ТОВ «Вересень Агропро» Рудаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 Лоскутова Сергія Пилиповича про закриття провадження у справі,

в с т а н о в и в:

В провадження Березівського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «Мілан-С» до ПП «Вересень», ОСОБА_2 , ТОВ «Вересень АГРОПРО» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів.

До суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_2 Лоскутова С.П. надійшло клопотання про закриття провадження у справі посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 з 16 листопада 2018 року зареєстрований як фізична особа - підприємець та станом на дату звернення до суду його діяльність, як фізичною особи-підприємця, не припинено. Придбання у власність об`єктів комерційної нерухомості з подальшою передачею до статутного капіталу юридичної особі - ТОВ «Вересень Агропро» є свідченням того, що діяльність ОСОБА_2 має кваліфікуватися як підприємницька. При цьому, сам лише факт підписання договорів купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення статусу відповідача як підприємця, не є свідченням непов`язаності таких операцій з підприємницькою діяльністю. Оспорювані договори купівлі-продажу були укладені з метою ведення господарської діяльності, тому, з огляду на суб`єктний склад учасників спору, предмет і підставу позову, а також характер спірних правовідносин, вважаю що заявлені у цій справі позовні вимоги підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, тому спір, який виник між сторонами, належить до юрисдикції господарського суду.

Додатково звернуто увагу суду, що 09.01.2026 року ухвалою господарського суду Одеської області відкрито провадження у справі №916/5065/26 за позовною заявою Приватного підприємства "Вересень" (вул. Миру), 3, с. Мар`янівка, Березівський р-н. Одеська обл., 67353) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2026р. у справі №420/25532/25 встановлено, що ОСОБА_2 є Фізичною особою-підприємцем.

Представник позивача клопотання заперечив та просив відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Зазначив наступне. Сам по собі факт державної реєстрації фізичної особи як підприємця не змінює її загального правового статусу фізичної особи та не означає, що така особа автоматично виступає підприємцем у всіх правовідносинах. З моменту державної реєстрації ФОП фізична особа фактично перебуває у двох правових статусах - як фізична особа, та як ФОП. При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо. Отже, сам факт реєстрації відповідача - ОСОБА_2 як ФОП юридично не доводить господарський характер спірних договорів. Відповідач стверджує, що придбання нерухомого майна за спірними правочинами мало підприємницький характер, однак жодного належного доказу цього до клопотання не надано. Відповідачем не доведено, що набуття спірних об`єктів нерухомості здійснювалося у зв`язку з провадженням підприємницької діяльності, що ці об`єкти були включені до складу активів ФОП, відображені у податковому чи бухгалтерському обліку як майно, що використовується у господарській діяльності, або що вони фактично використовувалися для здійснення такої діяльності. Разом з цим, пункт 1 кожного з оспорюваних договорів прямо передбачає, що покупець набуває майно в особисту приватну власність. Отже, зміст самих правочинів свідчить саме про цивільно-правовий характер набуття майна. Крім цього, встановлення адміністративним судом статусу ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця та факту належності йому на праві власності певних об`єктів нерухомості не є доказом того, що спірні договори купівлі- продажу укладені ним у межах здійснення підприємницької діяльності. Сам по собі факт подання позову до господарського суду із зазначенням відповідача як ФОП не трансформує правову природу оспорюваних договорів та не створює преюдиційності для цієї справи.

В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача ТОВ «Вересень Агропро» заперечили з приводу закриття провадження у справі.

Інші учасники в судове засідання не з`явились були належним чином повідомлені про судовий розгляд

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність юрисдикції суду, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі №367/4695/20 (провадження №14-12цс21), критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі. При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом. Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Правила визначення юрисдикційності відповідної справи встановлені процесуальними законами, якими регламентована предметна та суб`єктна юрисдикція адміністративних, господарських та цивільних судів, - це ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України.

У відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Отже, ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України та ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за п. п. 1, 10 ч. 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

За ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Сам по собі факт державної реєстрації фізичної особи як підприємця не змінює її загального правового статусу фізичної особи та не означає, що така особа автоматично виступає підприємцем у всіх правовідносинах. При цьому наявність статусу підприємця не свідчить про те, що така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах або ж що всі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно тощо.

Цей підхід неодноразово підтверджений Великою Палатою Верховного Суду (зокрема, у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10 (провадження № 14-17ЦС18), від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц (провадження № 14- 150ЦС18).

Відповідачем не доведено, що набуття спірних об`єктів нерухомості здійснювалося у зв`язку з провадженням підприємницької діяльності, що ці об`єкти були включені до складу активів ФОП, відображені у податковому чи бухгалтерському обліку як майно, що використовується у господарській діяльності, або що вони фактично використовувалися для здійснення такої діяльності.

Натомість кожен з оспорюваних договорів прямо передбачає, що покупець набуває майно в особисту приватну власність: «Продавець ПП «ВЕРЕСЕНЬ» передав (продав), а Покупець ОСОБА_2 прийняв (купив) в особисту приватну власність нежитлову будівлю».

Факт відкриття господарським судом провадження у справі не є процесуальним актом, яким вирішено питання підсудності чи юрисдикційної належності спірних правовідносин у розумінні ст. 255 ЦПК України. Відкриття провадження є стадією прийняття позовної заяви до розгляду та не містить правової оцінки характеру правочинів у контексті іншого судового провадження.

Отже, заявлені позовні вимоги не стосуються діяльності ОСОБА_2 як ФОП.

Враховуючи предмет, характер спору та суб`єктний склад його сторін, суд вважає, що даний спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 255, 256, 260, 261, 352-354 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття провадження у справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Панчишин А.Ю.