Номер провадження: 22-ц/812/716/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Крамаренко Т.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Миколаївська електропостачальна компанія»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Черенкової Н.П. у приміщенні того ж суду по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (надалі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія») до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2024 року ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію.

Позов обґрунтовано тим, що між ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» та ОСОБА_1 укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

Особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 в відділі обслуговування споживачів Миколаївського району ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» відкритий на ОСОБА_1 .

Станом на 01 грудня 2024 року заборгованість за особовим рахунком № НОМЕР_1 становить 12 868,41 грн. за період з 01 січня 2019 року по 16 квітня 2019 року (дата відключення електроустановки відповідача).

Нарахування за надані послуги з електропостачання здійснювались відповідно до показників електролічильника та встановлених тарифів на електроенергію.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 12 868,41 грн та судовий збір у розмірі 3028 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року в задоволенні позову ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження права власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_2 , а також доказів її проживання та користування послугами, які надає позивач, а отже, не доведено право стягнення з відповідачки боргу за спожиту електричну енергію.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулась до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги «ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 борг за спожиту електричну енергію у сумі 12 868, 41 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог не прийняв, як належний доказ копію договору про користування електричною енергією №38550193 укладений між відповідачем та ВАТ ЕК «Миколаївобленерго», в якості доказу існування договірних відноси між відповідачем ОСОБА_2 та АТ «Миколаївобленерго» до періоду відокремлення (розділення) діяльності з розподілу електричної енергії від функцій постачання, що в свою чергу підтверджує законність та обґрунтованість відкриття в ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» особового рахунку та передачі постачальнику універсальних послуг персональних даних від АТ «Миколаївобленерго».

При винесенні рішення, судом не враховано, що відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов?язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов?язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Після приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №23257468 від 01 січня 2019 року, відповідачка взяла на себе зобов?язання, передбачені умовами публічного договору, зокрема, стосовно здійснення повної оплати вартості електричної енергії.

Також, в апеляційній скарзі представник позивача вказує на те, що будь-які заперечення ОСОБА_2 з приводу укладеного договору про постачання електричної енергії з ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» за адресою: м. Миколаїв, вул. Михайла Козлова, буд. 15, відсутні.

Крім цього, представник позивача звертає увагу в апеляційній скарзі на те, що виключно оператор системи розподілу - АТ «Миколаївобленерго» в статусі адміністратору комерційного обліку володіє офіційною інформацією стосовно обсягів споживання електричної енергії у розрахунковому періоді по об?єктам побутових споживачів, методів їх розрахунку.

Водночас формування рахунків на сплату електричної енергії ОСОБА_1 відбувалось на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії, отримати від адміністратора комерційного обліку.

Таким чином, судом при вирішенні спору безпідставно не враховано, що факт наявності споживання відповідачкою електричної енергії підтверджено оператором системи розподілу, який щомісяця в період з 01 січня 2019 року по 16 квітня 2019 року передавав позивачу (постачальнику електроенергії) інформацію щодо обсягів спожитої в електроустановках відповідачки електричної енергії, яка зазначена у витягу з особового рахунку, що наявний в матеріалах справи. І на підставі саме цих даних адміністратора комерційного обліку (АТ«Миколаївобленерго») позивач здійснював в порядку п.п. 4.3., 4.12., 4.13 Правил формування платіжних документів на надсилав їх споживачу ( ОСОБА_1 ).

Факт споживання обсягів електричної енергії наявний та підтверджений оператором системи розподілу АТ «Миколаївобленерго», отже між позивачем, як постачальником електричної енергії, та відповідачкою, як її споживачем, існують договірні відносини.

Апелянт вважає, що судом при ухваленні рішення про відмову в задоволені позову не враховано, що одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів.

При цьому, позивачем по справі додано до матеріалів справи вичерпні докази, що підтверджують наявність договірних відносин між ним та ОСОБА_1 , інформацію щодо обсягів спожитої нею електричної енергії, розрахунок заборгованості на підставі цих обсягів з урахуванням цін та тарифів, встановлених для побутових споживачів. Однак судом при винесенні рішення не в повному обсязі досліджено докази надані позивачем, в зв?язку із чим висновки суду, на яких ґрунтується рішення є неправильними, а саме рішення про відмову в задоволені позову є безпідставним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», яке є електропостачальником, звернувшись до суду з позовом, просить стягнути з відповідачки як з споживача електричної енергії за адресою: АДРЕСА_2 , вартість спожитої, але не сплаченої електричної енергії у сумі 12 868, 41 грн.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивачем надано витяг з особового рахунку, з якого вбачається, що особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 , у ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» відкрито на ім`я ОСОБА_1 та розмір заборгованості за період з січня 2019 року по грудень 2024 року складає 12 868,41 грн (а.с.4-5).

Також надано копію договору № 38550193, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 та ВАТ ЕК «Миколаївобленерго» уклали договір про користування електричною енергією. При цьому, вказана копія договору не містить дати його укладання.

Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», статтями 56-58, 77 Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, які затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 (далі Правила роздрібного ринку електричної енергії, ПРРЕЕ).

Статтею 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з частиною 2 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно із пунктом 7 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Відповідно до пункту 2.1 Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є додатком № 6 до Правил роздрібного ринку, електричної енергії за цим Договором Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Згідно із положеннями підпункту 3.2.12 ПРРЕЕ разом із заявою-приєднанням з метою укладення договору про постачання електричної енергії споживач обов`язково надає документ, що посвідчує право на представництво інтересів особи у випадку подання заяви представником (для фізичних осіб), або документ, що посвідчує право особи діяти від імені юридичної особи (для юридичних осіб); копію документа, що підтверджує право власності чи користування об`єктом, крім випадків укладення договору про постачання електричної енергії для освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 6 статті 56 цього Закону передбачено, що постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку.

Відповідно до частини 3 статті 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний, зокрема, сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів, дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії та умов укладених договорів.

Пунктом 84 частини першої статті 1 цього Закону визначено значення термінів. Споживач - фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, або юридична особа, що купує електричну енергію для власного споживання.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

Згідно із частиною 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

В силу положень статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно пунктів 1 та 11 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна).

Виходячи з наведених положень закону саме власник або уповноважена ним особа має право та зобов`язаний укладати договори щодо постачання електричної енергії до його об`єкту нерухомого майна, а отже є особою, відповідальною за порушення умов таких договорів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 березня2019 року у справі № 477/146/17 (провадження № 61-32408св18) та від 09 грудня 2024 року у справі № 333/115/20 (провадження № 61-17281св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Тобто саме споживач електричної енергії, яким є власник (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує електричну енергію для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про постачання електричної енергії, має сплатити вартість спожитої електричної енергії.

В силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (часина 1 статті 76 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України).

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, предмету позову, у цій справі, позивач насамперед повинен довести, що особа, до якої заявлені вимоги, є споживачем послуг з постачання електричної енергії, тобто є власником (співвласником) квартири АДРЕСА_3 або уповноваженою власником особою.

Між тим, в матеріалах справи, відсутні як будь-які докази на підтвердження того, хто є власником квартири АДРЕСА_3 так і відсутня інформація про зареєстрованих осіб у вказаній квартирі.

Разом з цим, судом першої інстанції були зроблені запити, зокрема, щодо місця реєстрації ОСОБА_1 та отримано відповідь, надану відділом обліку моніторингу інформації про те, що ОСОБА_1 в Миколаївській області не значиться. Інформація щодо місця реєстрації ОСОБА_1 у ЄДДР відсутня.

Також, 25 червня 2025 року надано відповідь Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про те, що інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі іпотек єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 відсутня.

Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_1 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , даних про перебування даного будинку у неї на праві власності суду не надано, даних, що відповідачка є наймачем спірного будинку відповідно до закону також немає.

Разом з цим, не заслуговує на увагу суду, як належний доказ надана позивачем копія договору № 38550193, оскільки, він не містить обов`язкового реквізиту дати його укладення, що унеможливлює встановити коли саме він був укладений сторонами та чи станом на дату розгляду справи цей договір є дійсним.

За такого недоведеним є те, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яку постачав позивач за адресою: АДРЕСА_2 , а тому відсутні підстави для стягнення з неї нарахованої позивачем заборгованості за електричну енергію.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно на підставі наявних у справі та правильно оцінених ним доказів встановив обставини справи, надавши їм відповідну правову оцінку, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до підстав позову, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 18 березня 2026 року.