Номер провадження: 22-ц/813/252/26
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОМР Срібної А.І.,

ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Каралкіна Юлія Григорівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

02 липня 2020 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Каралкіна Юлія Григорівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 квітня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у цивільній справі №523/3613/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яким позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,56 кв.м, загальною площею 38,09 кв.м, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.05.2020 №210458757, право власності на квартиру АДРЕСА_1 вперше було зареєстровано за ОСОБА_3 16 травня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каралкіною Ю.Г. на підставі вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року.

28 вересня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом Ігорем Івановичем посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 593, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , та прийнято рішення про реєстрацію права власності, індексний номер: 31612170 від 28.09.2016, за яким право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

18 жовтня 2017 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру добросовісному набувачу ОСОБА_1 , того ж дня приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадеева Наталія Олександрівна посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири, серія та номер: 3238 від 19.10.2017, та прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 37641305 від 19.10.2017, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

23 липня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.04.2016 у цивільній справі №523/3613/16-ц скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено доказами, які знаходяться в матеріалах цивільної справи №523/3613/16-ц, станом на 31.12.2012 спірна квартира АДРЕСА_1 в КП «БТІ» ОМР не зареєстрована.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року №311 «Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних (комунальної власності), на підставі якої прийнято рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яким весь житловий та нежитловий фонд рад був переданий у комунальну власність.

Таким чином, територіальною громадою м. Одеси в установленому законом порядку було набуто право власності на весь житловий фонд, зокрема і на спірну квартиру.

Оскільки відповідачі не визнають право власності ОМР на квартиру АДРЕСА_1 , ОМР змушена звернутись до суду із позовом, однією з вимог якого є визнання права власності на спірну квартиру.

Оскільки територіальною громадою міста Одеси в установленому законом порядку було набуто право власності на весь житловий фонд, зокрема і на спірну квартиру, яка вибула з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі рішення суду, яке в подальшому скасовано, в свою чергу ОСОБА_1 придбала спірну квартиру через рік після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знала або, проявивши принаймні розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, територіальна громада міста Одеси в особі ОМР зобов`язана витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 відповідно до положень п. 3 ч. 1ст. 388 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач просить:

1. Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на однокімнатну квартиру загальною площею - 38,09 кв.м, житловою площею - 18,56 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

2. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради однокімнатну квартиру загальною площею - 38,09 кв.м, житловою площею - 18,56 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОМР судовий збір у розмірі 4 204 гривні.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року позовні вимоги ОМР до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Каралкіна Юлія Григорівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Наталя Олексіївна про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР однокімнатну квартиру загальною площею - 38,09 кв.м, житловою площею - 18,56 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР право власності на однокімнатну квартиру загальною площею - 38,09 кв.м, житловою площею - 18,56 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОМР судовий збір у розмірі 4 204 гривні.

Позовні вимоги ОМР про визнання права власності та витребування майна із незаконного володіння до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Каралкіна Ю.Г., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлення та довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (т. 3 а.с. 63-77).

Відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові повістки-повідомлення неодноразово направлялись на всі відомі суду адреси місця їх проживання та місця реєстрації, однак поштові повідомлення повертались до суду з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, апеляційним судом опубліковано повідомлення про судове засідання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на офіційному веб-сайті Одеського апеляційного суду (т. 3 а.с. 64-65.

Таким чином, оскільки судові повістки-повідомлення неодноразово направлялась на всі відомі суду адреси місця проживання, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ОМР Срібну А.І., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у цивільній справі №523/3613/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування за законом, яким позов ОСОБА_3 задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,56 кв.м, загальною площею 38,09 кв.м, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом.

В процесі розгляду даної справи судом було оглянуто архівну справу №523/3613/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , актовий запис №8821 зареєстрований 28.08.2014 Відділом ДРАЦС у м. Одесі РС Одеського міського управління юстиції. ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_5 . Вищевказані факти представники сторін не оспорювали, а тому вони вважаються такими, що не підлягають доказуванню.

В матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 29.08.1998, яке було видано Управлінням житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» на ім`я ОСОБА_5 , яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 , при цьому у свідоцтві є посилання, що свідоцтво видано на підставі розпорядження від 20.08.1998 за №902.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що вищевказаний документ було втрачено колишнім представником ОСОБА_3 , який супроводжував розгляд справи №523/3613/16-ц.

З листа Державного архіву Одеської області від 16.01.2023 за №139/06-20 вбачається, що документи «Чорноморгідробуд» з 1994 року на зберігання не передавались і мають зберігатись в архіві підприємства.

З листа Департаменту архівної справи та діловодства ОМР від 22.12.2022 №2165-11.1-34 повідомляється, що документи «Чорноморгідробуд» в архіві не зберігаються.

З листа ТОВ «Чорноморгідробуд» від 27.03.2023 за №07/17 убачається, що на виконання рішення засновників ТОВ Чорноморгідробуд», «Управління житлового господарства та соціального розвитку ТДВ Чорноморгідробуд» закрито в 2018 році. В 1998 році житловий будинок в АДРЕСА_3 , перестав відомчим у зв`язку з передачею органам місцевого самоврядування. Реєстрацію свідоцтв на право власності на житло проводилось виключно Одеським МБТІ за зверненнями громадян. Інформацію та копій документів, а також спростувати чи підтвердити видачу розпорядження №902 від 20.08.1998 та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 29.08.1998 надати не маємо можливості.

З листа Суворовської районної адміністрації ОМР від 30.12.2022 за №01-05-1/402вх, у відповідності до рішення ВК ОМР від 26.07.2007 №753 «Про затвердження акта приймання-передачі з державної до комунальної власності територіальної громади м. Одеси жилих будинків та інженерних мереж, розташованих у м. Одесі, що не увійшли до статутного фонду відкритого акціонерного товариства (ВАТ) «Чорноморгідробуд», жилий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 було прийнято до комунальної власності територіальної громади та передано на баланс «ДЄЗ «Марсельське», яке було реорганізоване у КП «ЖКС «Північний».

Згідно рішення ОМР від 04.10.2017 №2463-VII «Про організацію заходів щодо списання з балансу комунальними підприємствами Одеської міської ради багатоквартирних будинків, розташованих на території м. Одеси» зазначений житловий будинок був 01.11.2019 списаний з балансу КП «ЖКС «Північний».

В процесі розгляду справи судом було витребувано інформацію з КП «БТІ» ОМР щодо реєстрації свідоцтв про право власності на квартири у будинку АДРЕСА_3 , які були зареєстровані у 1995-1998 роках на підставі свідоцтв про право власності, які були видані ВАТ «Чорноморгідробуд».

Листом КП «БТІ» ОМР №24454/04-04 від 11.05.2023 було надіслано зразки свідоцтв про право власності, які були видані ВАТ «Чорноморгідробуд», а також повідомлено, що станом на 31.12.2012р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.05.2020 №210458757, право власності на квартиру АДРЕСА_1 вперше було зареєстровано за ОСОБА_3 16 травня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каралкіною Ю.Г. на підставі вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.04.2016.

28 вересня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом Ігорем Івановичем посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 593, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , та прийнято рішення про реєстрацію права власності, індексний номер: 31612170 від 28.09.2016, за яким право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_1 , того ж дня приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадеева Наталія Олександрівна посвідчила договір купівлі-продажу спірної квартири, серія та номер: 3238 від 19.10.2017, та прийняла рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 37641305 від 19.10.2017, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

23 липня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року у цивільній справі №523/3613/16-ц скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОМР, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні достатні докази того, що Управлінням житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» на ім`я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 від 29.08.1998, яким посвідчено право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відсутня також копія розпорядження від 20.08.1998 за №902 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Оригіналів даних документів відповідачем ОСОБА_3 суду не надано, а наявні у справі відповіді з організацій та установ не можуть ані підтвердити, ані спростувати даний факт.

Так, після скасування Одеський апеляційним судом рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.04.2016 у цивільній справі №523/3613/16-ц ОСОБА_3 не звертався до суду із позовом (або заявою) про визнання факту належності на праві власності померлій ОСОБА_5 спірного свідоцтва про право власності.

Отже на час розгляду справи фактично у відповідача ОСОБА_3 не існує жодного документу, який підтверджує, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 за №311 «Про розмежування майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність адміністративно-територіальних (комунальної власності), на підставі якої прийнято рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області», яким весь житловий та нежитловий фонд рад був переданий у комунальну власність.

Таким чином, територіальною громадою м. Одеси в установленому законом порядку було набуто право власності на весь житловий фонд м. Одеси.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно статі 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24.06.2015 у справі №6-251цс15. Висновок Верховного Суду України також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018 (провадження №14-247цс18 та №14-179цс18) та від 15.05.2019 (провадження №14-636цс18).

Отже фактично квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОМР без законних підстав.

Судом першої інстанції також встановлено, що на даний час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , яка придбала дану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2017, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадеевою Наталією Олександрівною серія та номер: 3238 від 19.10.2017.

Вимога за віндикаційним позовом пред`являється останньому набувачеві спірного майна, за яким зареєстроване право власності на нього і який вважається його володільцем, якщо інше не буде встановлено за результатами судового розгляду.

Відповідно належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що належним відповідачем у справі є саме ОСОБА_1 , а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є неналежним відповідачами.

Також суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки доказів протилежного не надано. В той же час, в даному випадку можливо застосувати положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки позивач, як власник майна не надавав своєї згоди на відчуження майна.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку вона придбала в ОСОБА_4 та який надав всі правовстановлюючі документи на квартиру. Також зазначила, що вона покладалась на відомості про речові інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та жодних обтяжень в ньому не було. Під час придбання вона не знала і не могла знати про те, що спірна квартира вибула із власності попереднього власника поза його волею.

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Згідно статі 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №752/13695/18).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 лютого 2016 року у справі провадження №6-2407цс15).

Правила частини 1 статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21)).

За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача та є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18)).

При цьому, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16, провадження №12-128гс19).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №522/14900/19, провадження №61-10361св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц (провадження №14-376цс18) наведено правовий висновок про те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Згідно частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1-2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, в даній справі суд першої інстанції вірно встановив, що спірна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР, та яка незаконно вибуло з її володіння.

Встановивши, що ОСОБА_3 28 вересня 2016 року відчужив спірну квартиру на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року (справа №523/3613/16-ц), яке в подальшому було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади м. Одеси в особі ОМР поза їх волею та в подальшому була відчужена особою, яка не мала права на таке відчуження.

З врахуванням наведеного, наявні підстави для витребування спірного майна в ОСОБА_1 , яка є останнім набувачем, за пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України.

В постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у цивільній справі №131/1328/15-ц колегія суддів зазначила, що за змістом пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Тобто, суд виходив з того, що перехід прав на спірне майно відбувся не на підставі волевиявлення власника, а на підставі судового рішення, яке в подальшому скасоване, що Верховний Суд і встановив під час розгляду спору, зазначивши, що майно вибуло з власності позивача поза його волею.

Окрім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що з огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, в даному випадку втручання держави в право ОСОБА_1 на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ.

Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі норм статей 387, 388, 396 ЦК України, у зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції та правової позиції Верховного Суду України, а також визнанням права власністю територіальної громади міста Одеси на спірну квартиру (ст. 392 ЦК України).

Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним.

Крім того, з огляду на положення статей 1, 2, 6, 10, 16 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад, це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

ЄСПЛ визнає за державою право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» при визначенні суспільного інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку існування проблеми, що становить суспільний інтерес, яка б вимагала заходів втручання. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (рішення від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Окрім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира загальною площею 32,4 кв.м, житловою площею 18,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , ні підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2019, що підтверджується відомостями інформації довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2024 №374828575 (т. 2 а.с. 195-198).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що ОМР подала даний позову із пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в позові, однак колегія суддів не погоджується з такими твердження з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразова зазначала щодо поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування) (пп.60-61 постанови від 17.10.2018 у справі №362/44/17; постанова від 20.11.2018 у справі №907/50/16; постанова від 02.07.2019 у справі №910/9256/16). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися сукупно як про факт порушення свого права, так і про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пп.47-48 постанови ВПВС від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

У правовідносинах, які регулюються ст. 388 ЦК України, право позивача порушується в момент вибуття майна з його володіння. Можливість захистити порушене право в суді у власника виникає від дня, коли він довідався або, вживши можливих та необхідних у такій ситуації заходів, міг довідатися про обставини вибуття майна з його володіння, в тому числі про особу першого незаконного володільця (першу особу, до якої майно перейшло у володіння).

Коли йдеться про об`єкти нерухомого майна, такими заходами передусім є: 1) установлення позивачем фактичної неможливості здійснювати правомочність із володіння власним нерухомим майном (фізична неможливість позивача потрапити в будівлю тощо) та 2) ознайомлення позивача із реєстром речових прав, який ведеться відповідно до Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже цей реєстр є публічним. Якщо в подальшому майно перейшло з володіння «першого набувача», який був невідомий, у володіння іншої особи («наступного набувача»), про що в реєстрі речових прав з`явився відповідний запис, то з цього моменту позовна давність розпочалася і саме від дня здійснення такого запису необхідно обчислювати перебіг позовної давності, адже з цього часу позивач вже міг довідатися про особу, яка володіє його майном.

Водночас, у постанові від 27.01.2021 у справі №186/599/17 (провадження №61-159св19) Верховний Суд роз`яснив, що відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Як було встановлено матеріалами справи рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року в цивільній справі №523/3613/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування за законом, задоволено позов ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 18,56 кв.м, загальною площею 38,09 кв.м, після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування за законом.

16 травня 2016 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року в цивільній справі №523/3613/16-ц.

Апеляційний суд зазначає, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року в цивільній справі №523/3613/16-ц про визнання права власності в порядку спадкування за законом спірної квартири за ОСОБА_3 , та фактом реєстрації квартири було порушено право територіальної громади м. Одеси, як власника майна.

Твердження ОСОБА_1 про початок перебігу позовної давності з моменту передання будинку на баланс КП «ДЄЗ «Марсельське», а саме з 26 липня 2007 року, є необґрунтованими, оскільки факт передачі будинку на баланс відповідної установи не порушувало право комунальної власності.

В подальшому, 24 січня 2018 року ОМР звернулась до суду із апеляційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року в цивільній справі №523/3613/16-ц, та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2018 року ОМР поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОМР на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління житлового господарства та соціального розвитку ВАТ «Чорноморгідробуд» про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Отже, вбачається що в межах строку позовної давності ОМР почала вживати заходи, спрямовані на відновлення їх порушеного права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційних скаргах суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда