Справа № 509/2278/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Козирського Є.С.,

при секретарі Лепешенковій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в праві спільної власності на житловий будинок, та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з відступленням від рівності часток, -

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) право на 1/2 частку в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198,2 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237); стягнути з відповідача на користь позивачки сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовані тим, що зазначений житловий будинок належить їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, у разі його поділу вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

05 травня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

08 липня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить визнати за ним право на 92/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право на 8/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237; право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, припинити; зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошових коштів в сумі 2380693,25 грн. за 1/2 частину спільних боргових зобов`язань, які були направлені на будівництво житлового будинку загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , визнати припиненим.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що поділ спільного будинку колишнього подружжя з урахуванням непогашення ОСОБА_1 своєї частини боргу, витраченого на будівництво саме цього житлового будинку, має відбутися з відступленням від рівності часток.

10 липня 2025 року відкрито провадження у справі №509/3698/25 та призначено підготовче судове засідання.

28 липня 2025 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області Бочарова А.І. передано матеріали цивільної справи №509/3698/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна судді Козирському Є.С. для вирішення питання про їх об`єднання зі справою №509/2278/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, яка перебуває у його проваджені, оскільки справи пов`язані між собою у зв`язку із чим, доцільно розглядати в одному провадженні.

Ухвалою суду від 04.08.2025 року цивільну справу №509/3698/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна об`єднано в одне провадження із цивільною справою №509/2278/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, присвоєно об`єднаній справі №509/2278/25.

15.09.2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Шаркова Н.Р. звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій просила визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право на 77/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237; визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право на 23/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237; право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, припинити; зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошових коштів в сумі 2380693,25 грн. за 1/2 частину спільних боргових зобов`язань, які були направлені на будівництво житлового будинку загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , визнати припиненим; вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Ухвалою суду від 08.10.2025 року подготовче провадження у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2009 року Другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.05.2015 року у справі №520/17111/14-ц, яке набрало законної сили 23.05.2016 року.

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності (справа №509/4566/16-ц Овідіопольського районного суду Одеської області). Серед іншого ОСОБА_1 просила здійснити розподіл житлового будинку по АДРЕСА_1 , визнавши за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаного будинку за кожним.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу та визнання зобов`язання за договором позики спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами був побудований ним особисто за запозичені ним кошти в сумі 200000 доларів США, які були отримані саме на будівництво указаного житлового будинку. За час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . ОСОБА_2 було сплачено позикодавцю процентів за позикою в сумі 21 275 доларів США, а після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 за рахунок власних коштів ним було сплачено всього 1845 050 грн, що еквівалентно 20 000 доларів США, у тому числі проценти за 2013, 2014 рік - 420 000 грн. відповідно до розписки від 01 липня 2015 року; часткове повернення займу - 1 085 700 грн, (еквівалент 50 000 доларів США) відповідно до розписки від 05 серпня 2015 року; часткове повернення займу - 1 339 350 грн (еквівалент 50 000 доларів США) відповідно до розписки від 06 вересня 2016 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року у справі № 509/4566/16-ц позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Встановлено факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно. Визнано спільною сумісною власністю сторін легковий автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:003:2145, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна: легкового автомобілю марки «Mitsubishi Outlander», об`ємом 2360 куб.см, земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:003:2145, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ . «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди. У задоволенні решти позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.03.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, задоволено частково. Визнано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 198,2 кв.м, житловою 46,8 кв.м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв.м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв.м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв.м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв.м, під №№ 1-7,І споруди, спільною сумісною власністю сторін. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено повністю. Визнано зобов`язання за договором позики, укладеним ОСОБА_2 відповідно до розписки від 09.07.2010 року, розписки від 29 серпня 2011 року у розмірі 2690600 гривень спільним сумісним борговим зобов`язанням сторін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину сплачених боргових зобов`язань у розмірі 1422525 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплачених судових витрат у розмірі 5 000 гривень.

Постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року в частині поділу земельної ділянки скасовано. Ухвалено нове рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року залишено без змін.

В якості підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, Одеський апеляційний суд в своїй постанові від 27.03.2018 року у справі №509/4566/16-ц зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заявлені передчасно і можуть бути вирішені лише після сплати нею ОСОБА_2 грошових коштів за 1/2 частини спільних боргових зобов`язань, які були направлені саме на будівництво цього житлового будинку. В цій частині постанова суду апеляційної інстанції після перегляду справи в касаційному порядку, залишилася без змін.

03.05.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області видані виконавчі листи №509/4566/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 5 000 грн., на виконання якого Другим Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.05.2018 року було відкрито ВП №56402724, та частини сплачених ОСОБА_2 боргових зобов`язань в розмірі 1422525 грн., на виконання якого Другим Київським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.05.2018 року було відкрито ВП №56402940.

У ВП №56402724 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за рахунок заробітної плати стягнуто 2260,91 грн., у ВП №56402940 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за рахунок заробітної плати стягнуто 24142,55 грн.

Окрім того, у ВП №56402940 ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу передано 2/3 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 на праві власності, вартістю 362989,20 грн.

На цей час рішення у справі №509/4566/16-ц Овідіопольського районного суду в повному обсязі не виконане; сума боргу ОСОБА_1 в частині невиплачених ОСОБА_2 боргових зобов`язань складає 1035393,25 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року у справі №947/24923/20 позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, які є спільним сумісним зобов`язанням, задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину погашеного спільного сумісного грошового зобов`язання у розмірі 1345300 грн., що складає еквівалент 50000 доларів США.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.11.2022 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року у справі №947/24923/20 змінено в його мотивувальній частині та залишено без змін в його резолютивній частині.

14.12.2022 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №947/24923/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1345300 грн., на виконання якого Першим Київським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 28.12.2022 року було відкрито ВП №70623428.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2021 року у справі №947/24923/20 на цей час не виконано.

Таким чином, під час виконання зазначених судових рішень з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто всього 387131,75 грн. Залишок несплаченої ОСОБА_1 частини спільних боргових зобов`язань, стягнутої з неї судами на користь ОСОБА_2 , складає 2380693,25 грн.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, оскільки не має можливості погасити існуючу заборгованість перед ОСОБА_2 .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 року відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, керуючим реструктуризацією боржника призначено арбітражного керуючого Пуговкіну А.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2024 року провадження у справі №916/4058/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 закрито, припинено процедуру реструктуризації боргів, введену ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 року, припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.10.2023 року у справі №916/4058/23.

Підставою закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 стала невідповідність поданих нею уточнюючих декларацій вимогам повноти відомостей (п.1 ч.7 ст.123 Кодексу України з процедур банкрутства).

Проте, як зазначено в позовній заяві ОСОБА_1 , головною підставою для закриття провадження у справі про її неплатоспроможність стало належність їй житлового будинку на праві спільної сумісної власності без визначення (конкретизації) часток.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання.

Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Перелік підстав для відступлення від рівності часток майна подружжя, визначений ст. 70 Сімейного кодексу України, не є вичерпним.

Житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належіть сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується наявною в матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 417695056 від 13.03.2025 року.

Обставини спільності боргових зобов`язань, направлених саме на будівництво указаного житлового будинку, встановлені судовими рішеннями у справі №509/4566/16-ц, а тому згідно зі ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Слід зазначити, що під час розгляду справи №509/4566/16-ц питання про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 зазначеного житлового будинку було поставлено судами в залежність саме від сплати нею на користь ОСОБА_2 грошових коштів за 1/2 частини спільних боргових зобов`язань, які були направлені саме на будівництво цього житлового будинку.

На цей час ці борги ОСОБА_1 не сплачені.

При цьому ОСОБА_1 не приховує, що має намір знов звернутися до Господарського суду Одеської області з заявою про її неплатоспроможність.

Очевидно, що метою, яку переслідує ОСОБА_1 , є визнання за нею права на 1/2 частку в праві спільної власності на житловий будинок з наступним звільненням її через процедуру неплатоспроможності від всіх боргів, в тому числі, стягнутих з неї судами на користь ОСОБА_2 , як 1/2 спільних боргових зобов`язань колишнього подружжя, пов`язаних саме з будівництвом цього житлового будинку.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

Pгідно зі ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як зазначив Конституційний Суд в рішенні № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021 року, зазначені приписи ЦК України не допускають дискримінації учасників цивільних відносин, оскільки ці приписи може бути застосовано до будь-якого учасника цивільних відносин у разі, коли він порушує межі здійснення цивільних прав, зокрема, шляхом зловживання належними йому суб`єктивними цивільними правами.

Оцінюючи частину третю статті 13 та частину третю статті 16 Кодексу на відповідність приписам частини другої статті 58 Основного Закону України, Конституційний Суд України констатував, що ці приписи Кодексу не визначають дій особи як правопорушення за цивільним правом або як іншу умову для притягнення особи до цивільно-правової відповідальності. Оспорювані приписи Кодексу встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити в захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої - п`ятої статті 13 Кодексу. Тобто ці приписи Кодексу містять вказівку на юридичні наслідки дій особи, що їх не може бути кваліфіковано як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності.

З урахуванням викладених обставин, суд вважає, що намагаючись визнати за собою право на 1/2 частку в праві спільної власності на житловий будинок з наступним звільненням через процедуру неплатоспроможності від всіх боргів, витрачених на будівництво цього будинку, ОСОБА_1 діє недобросовісно, чітко усвідомлюючи при цьому, яким саме чином її дії вплинуть на іншого учасника правовідносин ОСОБА_3 .

Поділ житлового будинку в рівних частках за наявності ухвалених проти ОСОБА_1 судових рішень про стягнення частини спільних боргових зобов`язань, без наміру виконання цих судових рішень як на цей час, так і в майбутньому, очевидно призведе до порушення майнових інтересів ОСОБА_2 , який самостійно повністю сплатив ці боргові зобов`язання.

Тож правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Суд зазначає, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Зловживання з боку ОСОБА_1 правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню в даному випадку проявляється в наявності негативних наслідків для ОСОБА_2 , який, як суб`єкт, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає, потрапить у стан, який його не задовольняє, а здійснення ним своїх прав унеможливиться умовами, які безпосередньо залежать від дій особи, що зловживає своїм правом.

Враховуючи викладене, суд вважає викладені обставини підставою для відступлення від рівності часток сторін у житловому будинку, який на цей час належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та з урахуванням зазначеного представником ОСОБА_2 в заяві про зміну предмету позову розрахунку, збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя до 77/100 та зменшення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя до 23/100 з одночасним припиненням зобов`язання щодо сплати ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів за 1/2 частини спільних боргових зобов`язань.

При цьому суд залишає поза увагою посилання представника ОСОБА_1 на преюдиційний характер визначеної частки у праві власності на земельну ділянку, як на підставу визнання за ОСОБА_1 права на 1/2 частку в праві спільної власності на житловий будинок, оскільки згідно зі ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, саме земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто правова доля земельної ділянки слідує правовій долі розташованої на ній нерухомості, а не навпаки. А тому наявність у ОСОБА_1 права на земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, не прешкоджає поділу цього будинку із застосуванням принципу відступу від рівності часток колишнього подружжя.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, проте він був звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 16 640,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 141, 247, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право на 77/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право на 23/100 часток в праві спільної власності на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237.5. Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 237, припинити.

Зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зі сплати на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошових коштів в сумі 2380693,25 грн. за 1/2 частину спільних боргових зобов`язань, які були направлені на будівництво житлового будинку загальною площею 198.2 кв.м., житловою площею 46.8 кв.м., адреса розташування: АДРЕСА_1 , визнати припиненим.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 16 640,00 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Є. С. Козирський