ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року

м. Київ

справа № 369/8770/16-ц

провадження № 61-10164св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Гришко Сергій Миколайович,

треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна, Києво-Святошинська об'єднана податкова інспекція ГУ ДФС у Київській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , приватного нотаріуса Скадовського районного округу Херсонської області Гришка С. М. про поділ належних подружжю частини житлового будинку, частини земельної ділянки, автомобілів, визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки, визнання цих частин житлового будинку та земельної ділянки сумісною власністю, витребування їх з чужого незаконного володіння та поділ між подружжям.

Також у січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування земельної ділянки удаваним в частині зміступравовідносин, статусу сторін та ціни об'єкта відчуженої нерухомості.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин автомобілів в порядку поділу майна подружжя, належного на праві спільної сумісної власності.

Зазначені вище позови було об`єднано в одне провадження.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними було набуте майно, яке, на його думку, є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, 21 лютого 2011 року - автомобіль Renault Koleos, тип легковий універсал-B, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Зазначав, що цей автомобіль був відчужений відповідачем без його письмової згоди їхньому сину ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судівпершої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року, в частині накладення заборони на відчуження: 1/3 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з належними до нього господарськими спорудами; 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :01:019:5004 площею 0, 0658 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 революції; 71/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з належними до нього господарськими будівлями та спорудами; на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0904 площею 0, 0232 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні з ОСОБА_2 1/2 частини вартості автомобіля Renault Koleos, виходив з недоведення позивачем дійсної ринкової вартості зазначеного транспортного засобу на момент розгляду справи.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000, 00 грн, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частин автомобілів в порядку поділу майна подружжя, належного на праві спільної сумісної власності, скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію за 1/2 частини ринкової вартості автомобіля Renault Koleos в сумі 230 869, 35 грн.

В решті рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року залишено без змін. Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

Апеляційний суд дійшов висновку про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, зазначив про те, що позивачем було надано звіт про оцінку транспортного засобу, відповідач не надала жодного альтернативного звіту або обґрунтованого розрахунку, у зв'язку з чим вартість автомобіля, зазначена у наданому позивачем звіті, є найбільш об'єктивним джерелом длярозрахунку компенсації.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2024 року залишено без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000, 00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу, а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000, 00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

06 серпня 2025 року представник заявника ОСОБА_2 - адвокат Старовойт В. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 рокув частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації за 1/2 частину ринкової вартості автомобіля Renault Koleos в сумі 230 869, 35 грн, а також в частині стягнення судового збору в сумі 5 772, 04 грн і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Підставою касаційного оскарження представник заявника зазначає застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі № 180/254/15-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц, від 18 лютого 2021 року в справі № 314/2224/17, від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19, від 02 жовтня 2024 року в справі № 686/26591/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); Крім того, посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, зокрема, вказує, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, зазначає, що апеляційний суд не призначив автотоварознавчу експертизу, хоча мав таку можливість відповідно до вимог статті 103 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), чим порушив принцип змагальності. Натомість використав в якості доказу ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля копію звіту про оцінку транспортного засобу станом на 17 червня 2016 року. Вважає наданий позивачем звіт про визначення вартості транспортного засобу від 17 червня 2016 рокунедопустимим доказом, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати, виходячи з його дійсної вартості станом на час розгляду справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

28 серпня 2025 року справа № 369/8770/16-ц надійшла до Верховного Суду.

ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить касаційну скаргу залишити скаргу без задоволення.

Інші учасники справи у встановлений судом строк відзиви на касаційну скаргу не подали.

Зміст касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 1981 року. У період з 1994 по 2003 рік шлюб було розірвано, однак, 13 вересня 2003 року подружжя повторно зареєструвало шлюб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року в справі № 761/20140/16-ц, шлюб між сторонами розірвано. Цим же рішенням встановлено фактичну дату припинення сімейних відносин - 10 лютого 2014 року.

21 лютого 2011 року був набутий автомобіль Renault Koleos, тип легковий універсал-B, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 10 січня 2017 року вказаний транспортний засіб був відчужений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 без згоди позивача.

Щодо автомобіля Renault Koleos позивач надав звіт про визначення ринкової вартості КТЗ від 17 червня 2016 року, згідно з яким вартість транспортного засобу становить 461 738, 70 грн, тобто вартість 1/2 частки автомобіля становить 230 869, 35 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

За приписами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Renault Koleos в порядку поділу майна подружжя та задовольняючи позов в цій частині, виходив з того, що спірний автомобіль Renault Koleos був набутий сторонами за час перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, проте був відчужений ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 , тому останній має право на компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного транспортного засобу.

Судом було враховано вартість транспортного засобу, вказану у звіті про оцінку транспортного засобу від 17 червня 2016 року, наданому позивачем. Зазначену вартість суд апеляційної інстанції вважав найбільш об`єктивною для розрахунку компенсації, а також вказав, що рецензія від 20 листопада 2017 року, яка містить зауваження до оформлення наданого позивачем звіту, не є експертним висновком, не містить самостійної оцінки об`єкта та не може визнаватися достатнім доказом для спростування такого звіту про оцінку.

Верховний Суд погоджується із вказаними висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України саме відповідач, якщо він не погоджується з оцінкою автомобіля, який оцінив позивач, має доводити протилежне (подати інші докази, просити про проведення відповідної експертизи тощо).

Проте відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи вартість автомобіля Renault Koleos, визначену у звіті від 17 червня 2016 року, не надала суду будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження такої вартості на час вирішення спору, а також належним чином не спростувала розмір ринкової вартості цього автомобіля, визначений у наданому позивачем звіті.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про встановлення обставин справи на підставі недопустимих доказів, оскільки такі доводи фактично зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо оцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин, зокрема, стосовно вартості спірного автомобіля, проте суд касаційної інстанції не вправі втручатися в оцінку доказів.

Безпідставними є також аргументи заявника про порушення апеляційним судом принципу змагальності у зв'язку з непризначенням судової автотоварознавчої експертизи, оскільки відповідно до положень статті 105 ЦПК України призначення у справі такого виду експертиз не є обов'язковим. Крім того, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості заявити відповідне клопотання під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Крім того, висновки суду не суперечать висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених в касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судомнорм матеріального права, яке призвело або могло призвестидо неправильного вирішення справи, а також зводяться до незгоди заявника з висновками суду щодо встановлених обставин справи та стосуються переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Обставин, які є обов'язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону та підстав для його скасування немає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко