ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 290/852/22

провадження № 61-12861св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник (стягувач у виконавчому провадженні) - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа (боржник у виконавчому провадженні) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Київфарм»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Шевчук А. М., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зобов`язання керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Київфарм» (далі - ТОВ «Київфарм») подати звіт про виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі № 290/852/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Київфарм» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Заяву обґрунтовано тим, що у справі № 290/852/22 Романівський районний суд Житомирської області рішенням від 19 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 25 березня 2025 року, позов задовольнив частково, стягнув із ТОВ «Київфарм» на користь ОСОБА_1 41 012,41 грн на відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Верховний Суд ухвалою від 28 травня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження у цій справі за касаційною скаргою ТОВ «Київфарм» на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 19 червня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 березня 2025 року.

На підставі судового рішення у справі № 290/852/22, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження. Однак боржник не виконує вказане судове рішення.

У зв`язку з наведеним заявник звернувся до суду із заявою в порядку судового контролю за виконанням судового рішення та просив зобов`язати керівника ТОВ «Київфарм» подати звіт про виконання судового рішення у цій справі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Романівський районний суд Житомирської області ухвалою від 03 липня

2025 року заяву ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, боржник - ТОВ «Київфарм», повернув без розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Не погодившись з ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2025 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 15 вересня 2025 року апеляційну скарга ОСОБА_1 залишив без руху для сплати судового збору в розмірі 484,48 грн та надання доказів надсилання іншим учасникам справи копії апеляційної скарги з додатками. Зазначив, що у випадку невиконання вимог ухвали у встановлений строк, апеляційна скарга буде вважатися неподаною і повернута.

Копія ухвали Житомирського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року ОСОБА_1 доставлена до електронного кабінету 17 вересня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставлення електронного документа. Останній день для усунення недоліків скарги - 22 вересня 2025 року.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 10 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2025 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що заявник не виконав вимоги апеляційного суду та не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2025 року і станом на 10 жовтня 2025 року будь-яких заяв чи клопотань від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду не надходило.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала

16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник у касаційній скарзі посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Заявник зазначає, що він є особою, яка отримала на свою користь судове рішення, а тому не повинен сплачувати судовий збір за звернення до суду з вимогою встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, яке набрало законної сили, але не виконується боржником.

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 07 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Так, відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статті 356 ЦПК України, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повертаючи апеляційну скаргу заявнику, суд апеляційної інстанції керувався тим, що заявник не виконав вимоги апеляційного суду, не сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

Такий висновок апеляційного суду є помилковим.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зобов`язання керівника ТОВ «Київфарм» подати звіт про виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі № 290/852/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Київфарм» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Заяву обґрунтовано тим, що на підставі судового рішення у справі № 290/852/22, яке набрало законної сили, видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, але боржник не виконує указане судове рішення.

Романівський районний суд Житомирської області ухвалою від 03 липня

2025 року заяву ОСОБА_1 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, боржник - ТОВ «Київфарм», повернув без розгляду.

Не погодившись з ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 03 липня 2025 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху та надаючи строк для усунення її недоліків, апеляційний суд вважав, що за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції заявник зобов`язаний сплатити судовий збір.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 3674-VI судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Об`єктами справляння судового збору є процесуальні дії, за які справляється судовий збір, визначені у статті 3 Закону № 3674-VI. Так само ця норма визначає процесуальні документи, за подання яких судовий збір не справляється (частина друга статті 3 цього Закону) і в цьому переліку відсутні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Водночас у частині другій статті 4 Закону № 3674-VI не встановлено ставки судового збору за звернення із заявою про встановлення контролю за виконанням судового рішення.

Згідно із підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI за подання до суду фізичною особою апеляційної скарги на ухвалу суду ставка судового збору складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, приписами зазначеної норми Закону № 3674-VI встановлена ставка судового збору за подання до суду фізичною особою апеляційної скарги на ухвалу суду, незалежно від того, чи передбачено Законом № 3674-VI справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами яких постановляються відповідні ухвали.

Враховуючи те, що ключовим питанням у межах доводів і вимог касаційної скарги є питання необхідності сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатом розгляду заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Конституційний Суд України, аналізуючи приписи Основного Закону України щодо обов`язковості виконання судових рішень, неодноразово наголошував на потребі визначити на законодавчому рівні належні й дієві національні юридичні механізми здійснення судочинства та виконання судових рішень, які засновані на основних засадах судочинства, що їх установлено в Конституції України, та які уможливлюють забезпечення судового захисту, поновлення порушених прав і свобод особи.

Так, Конституційний Суд України вказував, що виконання судового рішення охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); «обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання» (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).

Крім того, в Рішенні від 01 березня 2023 року № 2-р(II)/2023 Конституційний Суд України вказав на те, що судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси.

Колегія суддів зазначає, що невиконання державою обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення суперечить приписам пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України та призводить до порушення права особи на судовий захист, нівелює дієвість судочинства, що є несумісним із принципом верховенства права, що його встановлено частиною першою статті 8 Конституції України.

Для належного та своєчасного виконання судових рішень в цивільних справах суд повинен здійснювати контроль за їх виконанням, про що детально зазначено в розділі VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України, у якому визначено повноваження цивільного суду з питань контролю за виконанням, зокрема, судових рішень.

Судовий контроль за виконанням судового рішення, метою якого є забезпечення своєчасного захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, окрім розв`язання судом низки процесуальних питань, охоплює також і контроль, під час якого оцінюється законність дій боржника, який зобов`язаний виконати рішення суду, тобто він спрямований на недопущення зловживань з боку боржника під час вчинення дій на виконання рішення суду. Брак визначених на законодавчому рівні належних і дієвих національних юридичних механізмів, які засновані на основних засадах судочинства й здатні забезпечити судовий захист, поновлення порушених прав і свобод кожної особи, може призвести до невиконання державою позитивного обов`язку виконати судове рішення (як невіддільного складника права кожного на судовий захист) з огляду на ускладнення або унеможливлення такого процесу, обов`язковості судових рішень, які набрали законної сили, чим спричинить порушення права особи на доступ до суду, знівелює дієвість судочинства, що є несумісним із принципом верховенства права, що його встановлено частиною першою статті 8 Конституції України.

Подання особою, на користь якої ухвалено судове рішення, заяви в порядку статті 453-1 ЦПК України про встановлення судового контролю за виконанням такого рішення спрямоване на забезпечення належного виконання судового рішення, а оскарження ухвали суду за наслідками розгляду такої заяви - на запобігання негативним наслідкам судової помилки, якщо така мала або могла мати місце під час розгляду зазначеної заяви.

Виконання судового рішення є умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист. Визначена статтею 453-1 ЦПК України процедура судового контролю за виконанням судового рішення спрямована на забезпечення обов`язкового виконання судового рішення, ухваленого на користь особи, задля реального захисту та поновлення її прав, свобод, інтересів, що зазнали порушення, без гарантування яких неможливо забезпечити право кожного на судовий захист. Отже, можливість апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатом розгляду заяви про встановлення судового контролю, без будь-яких несправедливих обмежень та надмірних перешкод є запорукою реального та своєчасного виконання судового рішення та сприяє підвищенню довіри до судової влади.

Особа, яка отримала на свою користь судове рішення, враховуючи конституційний принцип обов`язковості судового рішення, закріплений у пункті 9 частини першої статті 129-1 Основного Закону України, не повинна сплачувати судовий збір за звернення до суду з вимогою забезпечити виконання судового рішення (встановлення судового контролю), яке набрало законної сили, якщо законом прямо не встановлено обов`язок сплати такого збору.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що особа, яка звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, не повинна сплачувати судовий збір за оскарження ухвали, постановленої за результатом розгляду такої заяви. Подібний висновок про застосування норм права mutatis mutandis викладено в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2025 року у справі № 260/9470/23 (адміністративне провадження № К/990/23696/24).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги у зв`язку з несплатою заявником судового збору, оскільки останній не повинен сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу, постановлену за результатом розгляду заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з вимогами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази,

за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті

389 цього Кодексу.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 406, частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України наведене є підставою для скасування ухвали апеляційного суду та передачі справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі судове рішення підлягає скасуванню, а розгляд справи ще не завершений, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачВ. В. Сердюк

СуддіА. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська