Провадження №2/447/118/26
Справа №447/2422/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

(заочне)

17.03.2026 Миколаївський районний суд Львівської області у складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Кісіль А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Процесуальні дії.

13.08.2025 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Вовчак Р.Я. подала до суду позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову покликалася на те, що 22.07.2024 між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір позики. Факт укладення договору підтверджується розпискою відповідача. На момент подання цієї позовної заяви боржник не повернув боргу за договором позики. У зв`язку з цим позивач звертається до суду за захистом своїх прав. У розписці, чітко визначено сторін договору, встановлено суму позики, дату передання коштів Позичальнику, та строк повернення вказаних коштів. Валютою зобов`язання є долари США. У розписці встановлено строк повернення позики: - до 31.08.2024 - 5000 доларів США; до 30.11.2024 - 5 000 доларів США. Однак, на момент подання позову позичені кошти так і не було повернуто відповідачем. Отже, з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 10 000,00 доларів США. Відповідно до розписки відповідач зобов`язався виплатити пеню в розмірі 1 % у тиждень від суми у разі невиконання обов`язку щодо повернення позики у встановлений строк. Право на нарахування пені на суму 5 000 доларів США виникло з 01.09.2024 року, та на суму 5000 доларів США виникло з 01.12.2024. Наведено формулу розрахунку пені, а також зазначено, що за час прострочення з відповідача підлягає до стягнення пеня у розмірі 4 207 доларів США. Крім цього, представник позивача просить покласти судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору та витрат на правову допомогу на відповідача.

14.08.2025 сформовано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання відповідача.

Ухвалою від 15.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу ОСОБА_2 було надіслано позивачем ОСОБА_1 на виконання вимог ст. 43, 177 ЦПК України (а.с. 8).

Ухвалу суду від 15.08.2025, надіслану відповідачу на адресу його зареєстрованого місця проживання, ОСОБА_2 не отримав, оскільки поштове відправлення повернулося до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а.с. 14-15).

Таким чином, згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України, судом здійснювався виклик відповідача шляхом опублікування оголошень на офіційному вебсайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

11.11.2025 постановлено ухвалу щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

17.12.2025 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача подала заяву про розподіл судових витрат (а.с. 28-32).

19.01.2026 та 17.02.2026 відповідач ОСОБА_2 на електронну пошту суду подав заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 35, 38).

Відповідач в установлений строк відзиву на позовну заяву не подав, строк для подання такого закінчився.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

17.03.2026 представник позивача подала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задоволити.

Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення такого, шляхом надсилання судової повістки, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду (а.с. 40).

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі», Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні ЄСПЛ від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», суд констатував, що національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач не з`являється у жодне судове засідання, не повідомив про причини неявки, зважаючи на тривалість розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд встановив:

До позовної заяви було долучено копію розписки від 22.07.2024 такого змісту: «22.07.2024 р., м. Львів, Я ОСОБА_2 , 1984 р.н., паспорт НОМЕР_1 , виданий Миколаївським РВ УМВС України 2002 р., зареєстрований та проживаю за адресою: АДРЕСА_1 , отримав в борг суму в розмірі 10 тисяч $ (10 тис. $), від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пасп. НОМЕР_4, зареєстр. за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язуюсь повернути отримані кошти: частину в сумі розміром п`ять тисяч $ (5 тис. $) до 31.08.24 р., а другу частину до 30.11.24 р., в розмірі п`ять тисяч $ (5 $ тис.) У разі недотримання цього обов`язку зобов`язуюсь виплатити пеню в розмірі 1 % в тиждень від суми. Передані грошові кошти за цією розпискою мають статус позики згідно чинного законодавства України» (а.с. 6).

Оцінка суду.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав може бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що у визначений договором строк відповідач свої зобов`язання не виконав та коштів не повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до приписів ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 ЦК України регламентовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Отже, відповідач ОСОБА_2 у визначений розпискою строк позики не повернув. Він вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання про повернення коштів.

Водночас, необхідно визначити у якій валюті має виконуватися зобов`язання, у разі якщо у позику передавалася іноземна валюта та правову природу і валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині 2 статті 625 ЦК України.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Як вбачається зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Таким чином, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Позивач пред`явив вимогу до відповідача щодо виплати грошових коштів в іноземній валюті, а також стягнення 3 % річних від простроченої суми.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі 464/3790-16-ц.

У частині 2 статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам розписки зобов`язань за цим договором належним чином не виконав.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася представник позивача, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, що містяться у справі, оцінивши їх, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення. Боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу 10 000 доларів США з урахуванням сум, визначених частиною 2 статті 625 ЦК України у розмірі 4 207 доларів США (5000 доларів США. Розмір пені = 0,14 %. Д = 346 днів (з 01.09.2024 по 12.08.2025) Пеня = 5000 х 0,14 % х 346 = 2 422 долари США. С = 5000 доларів США. Розмір пені = 0,14 %. Д = 255 днів (з 01.12.2024 по 12.08.2025) Пеня = 5000 х 0,14 % х 255 = 1 785 долари США).

Щодо стягнення судових витрат у справі слід зазначити наступне.

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Право на правничу допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, метою впровадження якого є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Представником позивача у позовній заяві зазначено, що позивач у зв`язку із зверненням до суду попередньо понесе судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Проте, 17.12.2025 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача подала заяву про розподіл судових витрат (а.с. 28-32), у якому зазначила, що сума понесених витрат на правову допомогу становить 41 000,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх фактично сплачено стороною.

У постанові ВП ВС у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020, сформовано правову позицію, згідно якої при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Згідно ордеру на надання правової допомоги серії ВС №1385349, адвокат Вовчак Р.Я. (Адвокатське об`єднання «Мицик, Кравчук і Партнери») є представником ОСОБА_1. на підставі договору про надання правничої допомоги №12/08 від 12.08.2025.

На підтвердження факту отримання відповідачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником позивача долучено до справи копії: ордеру (а.с. 5), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльності серії ІФ №001795 (а.с. 5 (зворот)), договору про надання правничої допомоги №12/08 від 12.08.2025 (а.с. 30), розрахунку (а.с. 31), а також платіжної інструкції (а.с. 31 (зворот)).

Відповідно до копії договору про надання правничої допомоги №12/08 від 12.08.2025, сторонами у п. 3.1. узгоджено, що вартість правничої допомоги встановлюється у вигляді фіксованого гонорару у розмірі 41 000,00 грн., що охоплює надання правничої допомоги на стадії розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно з копією платіжної інструкції №@2PL651454 від 05.09.2025, ОСОБА_1 сплатив на рахунок Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук і Партнери» 41 000,00 грн. за надання правової допомоги у справі згідно з договором №447/2422/25 від 03.09.2025.

Відповідно до постанови ВС у справі №185/5421/21 від 31.01.2022, Верховний Суд вказав на те, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, така за весь час дії договору не змінюється залежно від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, така запроваджена для визначення розміру витрат, тоді як у межах цієї справи сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Разом із тим, у постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та в постанові ВС від 03.10.2019 у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також у постановах ВС від 12.02.2020 у справі №648/1102/19 та від 11.11.2020 у справі №673/1123/15-ц.

Отже, за результатами дослідження та оцінки долучених до справи доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що представником позивача було обґрунтовано вимоги з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суду надано докази, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу, дії адвоката відповідають умовам такого договору. Враховуючи те, що відповідачем не подано заперечень щодо стягнення правої допомоги у визначеному позивачем та його представником розмірі, з урахуванням ціни позову, складності справи та тривалості провадження, оцінюючи співмірність заявлених до відшкодування витрат, суд знаходить підстави для стягнення з відповідача на користь порзивача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 41 000,00 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов підлягає до задоволення, судовий збір у розмірі 4 710,93 гривень слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 12, 81, 89, 131, 133, 134, 137, 141, 223, 247, 259, 264, 265, 280, 282, 284 ЦПК України, ст. 11, 15, 16, 192, 524, 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 626, 627, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 22.07.2024 у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США - основного боргу та 4 207 (чотири тисячі двісті сім) доларів США - пені.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 710 (чотири тисячі сімсот десять) гривень 93 копійки на користь на користь ОСОБА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 000 (сорок одна тисяча) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 17.03.2026.

Суддя Головатий А.П.