Провадження № 2/161/1976/26
У Х В А Л А

за результатом розгляду заяви про забезпечення позову

16 березня 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Черняка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 28.08.2025 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

Ухвалою суду від 04.02.2026 року справу № 161/17572/25 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики) та № 161/17573/25 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів) було об`єднано в одне провадження.

13.03.2026 року на адресу суду надійшла заява сторони позивача про забезпечення позову у справі, в якій ОСОБА_1 просить суд накласти арешт майнові права, належні відповідачу ОСОБА_2 а саме: 1) на право вимоги до ОСОБА_3 за договором позики від 18.07.2024 року у розмірі 13 268 064 грн. (еквівалент 320 доларів США); 2) на право іпотекодержателя щодо нерухомого майна (літера В-2), яке належить ТОВ «К1 ПЛЮС К1» (); 3) на майно та грошові кошти, які підлягають передачі або сплаті ОСОБА_2 за договором позики від 18.07.2024 року і знаходяться в ОСОБА_3 , а також заборонити ОСОБА_3 здійснювати платежі, передавати майно ОСОБА_2 чи виконувати щодо нього інші зобов`язання за договором позики від 18.07.2024 року, заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії з відчуження майнових прав, а саме: права вимоги до ОСОБА_3 за договором позики від 18.07.2024 року, права іпотекодержателя щодо нерухомого майна (літера В-2), яке належить ТОВ «К1 ПЛЮС К1».

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно зі ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З матеріалів справи встановлено, що між сторонами наявний спір щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених процесуальним законом, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 травня 2020 року (справа №759/3972/18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Згідно з правовою позицією, викладеної у постанові Верховного Суду від 21 травня 2021 року у справі №640/17361/20, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Всупереч вищенаведеному позивач не надав суду доказів того, що існує небезпека відчуження розглядуваного майна відповідачем до розгляду справи по суті.

Суд зауважує, що постановою Волинського апеляційного суду від 04.03.2026 року судом апеляційної інстанції було скасовано ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.01.2026 року в даній справі (про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову), та, в межах ціни позову, яка визначена позивачем в розмірі 524985269, 04 грн., накладено арешт на нерухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме:

- земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер :03:001:0921, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Тарасове;

- земельну ділянку площею 0,105 га, кадастровий номер :03:001:0922, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Тарасове;

- нежитлове приміщення (літер Д-3), площею 131,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Б;

-а також на рахунки ОСОБА_2 у банківських установах України, за виключенням рахунків зі спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом.

Незважаючи на вказане, позивач вдруге звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просить суд застосувати арешт майна та зобов`язання вчинити дії щодо правових відносин позивача в рамках окремого договору позики від 18.07.2024 року, укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «К1 ПЛЮС К1».

Суд зауважує, що у заяві належним чином не обґрунтовано, які існують обставини, що можуть свідчити про реальну можливість невиконання рішення суду в разі задоволення позову (аргументи про те, що факт застосування апеляційним судом заходів забезпечення позову є прямою підставою для вжиття таких заходів у розглядуваному випадку є неспроможними).

Розглядувані майнові права відповідача не є предметом позову.

Співмірності відповідних заходів із передбачуваним порушенням прав позивача ним не доведено (позивач просить накласти арешт не в межах ціни позову, а щодо майна, сукупна вартість якого може бути більша за ціну позову; доказів на підтвердження вартості майна, яке перебуває у власності відповідачів суду не надано).

Крім того, відсутні підстави стверджувати, що задоволення заяви позивача не перешкоджатиме господарській діяльності юридичної особи ТОВ «К1 ПЛЮС К1», а також те, що застосування таких заходів не порушуватиме права відповідача, інших осіб.

Сам факт пред`явлення позову про відшкодування шкоди не може бути автоматичною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

З наведених мотивів, враховуючи предмет позову та суб`єктний склад спірних правовідносин, обґрунтування заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк