головуючий у суді І інстанції Макаренко І.О.
провадження № 22-ц/824/138/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України, третя особа: Святошинське управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 1-17 т. 2), просив суд: стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 5 362 500 грн, інфляційні витрати у розмірі 12 541 714 грн, 3% річних у розмірі 1 911 107 грн, моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 03 вересня 2008 року позивач уклав два кредитних договори № 0 на суму 150 000 доларів США та № 0 на суму 631 000 грн.

За домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у рахунок оплати за три автобуси KING LONG BUSES KL Q6891 GA, ОСОБА_3 повинен був закрити кредитну заборгованість ОСОБА_1 перед АКІБ «Укрсиббанк» за кредитним договорам №?0 та №?0.

У зв?язку із цим між ОСОБА_1 та ТОВ «Автолайн» в особі директора ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу автобусів, за умовами якого продавець ОСОБА_1 зобов?язується передати (продати) покупцю ТОВ «Автолайн» в особі директора ОСОБА_3 автобуси марки King Long Bases KL Q6891 GA у кількості 3 одиниці (надалі товар), а покупець зобов?язується прийняти (купити) товар в рахунок погашення існуючої кредитної заборгованості продавця перед АКІБ «УкрСиббанк» (надалі - банк) за кредитними договорами №0 від 03 березня 2008 року та 0 від 03 березня 2008 року та з подальшим погашенням даних кредитних договорів згідно з графіків погашення на підставі договору фінансової поруки, укладеного між банком та покупцем.

Крім того, ТОВ «Автолайн» в особі директора ОСОБА_3 надав для АКІБ «Укрсиббанк» гарантійний лист з якого слідувало, що після державної реєстрації транспортних засобів, зобов?язується сплатити у повному обсязі існуючу кредитну заборгованість ОСОБА_1 за указаними кредитними договорами.

Загальна вартість трьох автобусів King Long Buses, на дату передання 17 квітня 2009 року становила 195 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на момент підписання договору складало 5 362 500 грн.

ОСОБА_4 повністю виконав умови договору купівлі-продажу, а ОСОБА_3 після оформлення автобусів припинив будь-яке спілкування із ОСОБА_1 та не здійснював погашення кредитної заборгованості перед АКІБ «Укрсиббанк» згідно з умов договору купівлі-продажу автобусів N?17/04/09 та гарантійного листа.

Внаслідок таких шахрайських дій ОСОБА_1 поніс особливо великі збитки, заподіяні цим злочином у розмірі 5 362 500 грн.

Через невиконання вказаних домовленостей за рішенням Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2014 року у справі № 910/896/14 на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 120 652 доларів США по кредиту та судовий збір 19 287 грн, а у подальшому рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року у справі №759/19616/13 на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 312 451 грн.

Для захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до правоохоронних органів та 26 вересня 2018 року органом досудового розслідування Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007759 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 191 КК України. Позивач вважає, що уповноваженими службовими особами Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві неналежно виконувались покладені на них вимогами КПК України обов`язки і винна особа у вчиненні кримінального правопорушення не була притягнута до відповідальності.

Вказує, що позивачу гарантовано Державою безпеку та захист його прав від будь-яких порушень, однак Держава Україна, представлена у цьому випадку Головним управлінням Національної поліції України, не виконала взяті на себе гарантії та свої функції, внаслідок чого Держава повинна самостійно понести (відшкодувати) збитки завдані на її території.

У зв`язку із безрезультатним досудовим розслідуванням кримінального провадження №0007759 позивачу завдано душевні страждання, оскільки він позбавлений права розпоряджатись та користуватись своїми коштами (майном) протягом тривалого часу та змушений витрачати час на нескінченні звернення до правоохоронних органів щоб довести порушення своїх прав.

Позивач до цього часу залишився боржником перед банком, втратив своє майно, у зв`язку із чим переживає сильні душевні страждання.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди слідчим, не доведено протиправність поведінки останнього, що спричинила матеріальну і моральну шкоду позивачу у розмірі, зазначеному у позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями органу досудового розслідування, тому вимоги в частині відшкодування шкоди, задоволенню не підлягають. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки він заявлений не до належних відповідачів.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції надав перевагу позиціям інших сторін у справі, не вмотивував та не обґрунтував причин з яких він не надав жодної оцінки доводам позивача.

Вказує, що з вересня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 про злочин Святошинським РУ ГУМВС у місті Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за правовою кваліфікацією частина 4 статті 191 КК України.

Посилається на те, що станом на дату подання апеляційної скарги досудове розслідування триває понад 5 років.

Також зазначає, що адвокатом ОСОБА_1 у межах кримінального провадження подано десятки клопотань до слідчого про вчинення слідчих дій, збирання доказів, проте все безрезультатно.

Додатково вказує, що ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 у справі № 759/17004/18 задоволено скаргу потерпілого у кримінальному провадженні №0007759 та зобов`язано слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у місті Києві розглянути клопотання та повідомити про наслідки розгляду.

Зазначає, що всі ці дії свідчать про неналежне виконання службових обов`язків, систематичне порушення вимог чинного законодавства України, посадовими особами Святошинського РУ ГУМВС України в місті Києві в кримінальному провадженні №0007759.

Крім того, на думку скаржника, належним відповідачем у цій справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди - а саме, посадових осіб Головного управління Національної поліції у місті Києві в особі Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

Наголошує, що відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР у вересні 2018 року, а досудове розслідування на теперішній час не завершено, при цьому будь-яких доказів на спростування вказаної обставини іншими сторонами у справі під час розгляду не надано, як й не зазначено поважності причин, якими зумовлена така тривалість досудового розслідування.

Вказує, що такі обставини свідчать про бездіяльність посадових осіб відповідача-1 та третьої особи, яка виражається у надмірній тривалості досудового розслідування, яка у свою чергу спричинила позивачу моральні страждання.

Зазначає, що наявний причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням Державою, покладених на неї функції внаслідок бездіяльності її органів та негативних наслідків для ОСОБА_1 .

Від представника Головного управління Національної поліції в місті Києві- Кирилюка Є.С. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій він підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задовольнити.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Пащенко О.О. подав через систему «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 04 лютого 2026 року о 10:30 год., у якому він посилається на те, що у цей день він не може бути присутнім у судовому засіданні, оскільки бере участь у судовому засіданні у справі № 757/11748/22-ц, яке призначено на 04 лютого 2026 року о 10:10 год.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

За змістом статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Із клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Пащенко О.О. вбачається, що причиною його неявки до Київського апеляційного суду є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника позивача у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Від представника Головного управління Національної поліції в місті Києві надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління з урахуванням письмово викладену позицію відповідача.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2018 року внесені до відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007759, правова кваліфікація: частина 4 статті 191 КК України, фабула: до СВ Святошинського УП надійшла ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року з приводу вчинення незаконних дій відносно ОСОБА_1 , передбачених частиною 4 статті 191 КК України.

Потерпілий ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Дем`яненко М.В., неодноразово звертався до Святошинського УП ГУНП у м. Києві із клопотаннями у межах кримінального провадження № 0007759, зокрема про допит потерпілого ОСОБА_1 , про збір доказів.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2018 року у справі № 759/17004/18 задоволено скаргу представника потерпілого у кримінальному провадженні № 0007759. Зобов`язано слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у місті Києві розглянути вказане клопотання та повідомити про наслідки розгляду.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини 2 статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; (частина 1 та пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди.

Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За невстановлення підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

За приписами частини 1 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина 2 статті 1176 ЦК України)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Враховуючи те, що у цій справі немає підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 6 статті 1176 ЦК України.

За приписами частини 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

У своєму позові ОСОБА_1 посилається на те, що безрезультатним досудовим розслідуванням кримінального провадження №0007759 йому завдано душевні страждання, оскільки він позбавлений права розпоряджатись та користуватись своїми коштами (майном) протягом тривалого часу та змушений витрачати час на звернення до правоохоронних органів щоб довести порушення своїх прав.

Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні позивачем не надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди слідчим, не доведено протиправність поведінки останнього, що спричинила матеріальну і моральну шкоду позивачу у розмірі, зазначеному в позові, а отже відсутній причино-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправними діяннями органу досудового розслідування, тому вимоги в частині відшкодування шкоди, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1,2 статті 18 ЦПК України та статті 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що

рішення Господарського суду міста Києва від 07 квітня 2014 року у справі № 910/896/14, яким з позивача на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 120 652 доларів США по кредиту та

рішення Святошинського районного суду міста Києва від 28 квітня 2014 року у справі №759/19616/13, яким з позивача на користь на користь АКІБ «Укрсиббанку» стягнуто 312 451 грн, набрали законної сили.

Тому, відповідно до частин 1,2 статті 18 ЦПК України та статті 18 ГПК України вказані судові рішення підлягають обов`язковому виконанню позивачем.

Настання негативних наслідків для позивача у вигляді обов`язку виконати судові рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитними договорами та сильні душевні страждання, які позивач переживає у зв`язку із цим - не є підставою для стягнення з відповідачів моральної шкоди у зв`язку з душевними стражданнями позивача, оскільки відсутні такі основні елементи деліктної відповідальності як шкода, завдана відповідачами та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача шкоди.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини, з якими позивач пов`язує настання негативних наслідків у виді стягнення з нього грошових коштів за кредитним договором виникли набагато раніше, ніж процесуальні відносини у кримінальному провадженні № 0007759, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 вересня 2018 року, що виключає такі основні елементи деліктної відповідальності як шкода, завдана органом досудового розслідування та наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 5 362 500 грн, позивач посилається на те, що ним на виконання договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_3 , передано йому три автобуси на загальну суму 5 362 500 грн, а ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором не виконав, не закрив кредитну заборгованість ОСОБА_1 , у зв`язку з чим із позивача стягнуто заборгованість за кредитними договорами за рішеннями господарського суду.

Однак відповідачі не є суб`єктами відповідальності за порушенням умов указаного договору купівлі-продажу та підстави для стягнення з них на користь позивача вартості переданих ним автобусів - відсутні.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач пред`явив свої вимоги до Головного управління Національної поліції у м. Києві, який є неналежним відповідачем, оскільки належним є Держава.

Однак помилковість указаних висновків суду не є підставою для скасування правильного за своєю суттю рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 12 лютого 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська