КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 369/11117/24

номер провадження 22-ц/824/4204/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник третьої особи Кузь І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року /суддя Янченко А.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Білогородської сільської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 129-137/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що з січня 2016 року відповідачка не цікавиться життям доньки, не навідується, не спілкується з нею, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує харчування, медичний догляд, лікування, освіту, не бере участі у вихованні в будь-якій формі. Позивач самостійно несе всі витрати на навчання, харчування, оздоровлення дитини, відвідування дитсадка та школи. Відповідачка з початку повномасштабного вторгнення проживає за межами України, безпекою дитини не переймається, в телефонній розмові заявила про небажання займатися утриманням та вихованням, надіслала нотаріально засвідчену заяву про згоду з позбавленням батьківських прав. Апелянт вважає ці обставини сукупно підтвердженням свідомого, винного ухилення від виконання батьківських обов`язків (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Крім того, суд безпідставно не взяв до уваги позитивний висновок органу опіки та піклування від 05.12.2024 №264/2 про доцільність позбавлення батьківських прав. Судом порушено норми процесуального права шляхом невжиття заходів витребування доказів, зокрема, інформації про перетин кордону, притягнення до відповідальності, неправильно застосовано норми матеріального права (ст.ст. 150, 157, 180 СК України, п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007). Висновок суду про відсутність вини та виключних обставин не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, відзиву на апеляційну скаргу чи інших заперечень не надала, про час і місце розгляду повідомлена належним чином. На телефонні повідомлення, суду апеляційної інстанції направила повідомлення про те, що вихованням дитини займатись не буде, дитина її не цікавить, про процес відносно неї щодо позбавлення батьківських прав знає, від дитини відмовилась, знаходиться за кордоном.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_4 (актовий запис №677, свідоцтво НОМЕР_1 ). Шлюб між сторонами не укладався.

З середини січня 2016 року відповідачка покинула спільне проживання, з того часу дитина постійно проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на його повному утриманні та вихованні.

Позивач забезпечує дитину всім необхідним: оплатою дошкільного закладу «Даринка» (2020-2021 рр.), навчанням у Святопетрівському академічному ліцеї з 01.09.2021, оздоровленням, літнім відпочинком.

Відповідачка з 2016 року не спілкується з дитиною, не цікавиться її здоров`ям, навчанням, розвитком, не надає матеріальної чи іншої допомоги.

З 2022 року постійно проживає за межами України, безпекою дитини не цікавиться.

У телефонній розмові повідомила про небажання займатися вихованням та утриманням дитини, надіслала нотаріально посвідчену заяву про те, що не заперечує щодо позбавлення батьківських прав.

Орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради у висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету від 05.12.2024 №264/2, визнав за доцільне позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав з урахуванням інтересів дитини.

Дитина навчається у 3 класі, характеризується як спокійна, доброзичлива, але замкнута, повністю утримується та виховується позивачем без участі матері.

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 150, 155, 164, 165, 166 СК України про те, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її розвиток, а ухилення від обов`язків можливе лише за наявності вини та свідомого нехтування; ст. 8, 12, 14, 15 Закону України «Про охорону дитинства» про рівні обов`язки батьків та пріоритет інтересів дитини; практикою Верховного Суду про те, що позбавлення батьківських прав - крайній захід, який застосовується лише за доведеної винної поведінки та неможливості зміни ставлення батьків.

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивач не довів винну поведінку та свідоме ухилення відповідачки від обов`язків, висновок органу опіки не містить відомостей про виключні обставини, заява відповідачки про відмову від прав не є підставою для позбавлення, тому підстав для застосування ст. 164 СК України немає.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції не врахував тривале, понад 9 років, фактичне припинення будь-якого спілкування, участі у вихованні, утриманні дитини, повній відсутності інтересу до її життя, здоров`я, освіти зі сторони матері, а також проживанні за кордоном з 2022 року без турботи про безпеку дитини, що підтверджуються матеріалами справи, зокрема і допитаними в суді першої інстанції свідками ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ), актом обстеження житла, довідками про навчання, квитанціями про оплату, висновком органу опіки.

Саме ці обставини і свідчать про свідоме, винне, систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, ст. 157 СК України яка передбачає обов`язок окремо проживаючого батька чи мати брати участь у вихованні. Тривалість бездіяльності, відсутність спроб відновити зв`язок, заява про незперечення проти позбавлення прав свідчать про неможливість зміни поведінки відповідачки та відсутність реального інтересу до дитини.

Висновок органу опіки, який прямо визнав доцільність позбавлення прав з урахуванням інтересів дитини, судом безпідставно відхилено без належного обґрунтування суперечності інтересам дитини.

Суд першої інстанції не врахував, що інтереси дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України) полягають у стабільному, безпечному середовищі, любові та піклуванні, а тривала відсутність матері створює психологічний та емоційний дефіцит, що підтверджується характеристикою дитини (замкнутість, бар`єр у спілкуванні). Позбавлення прав у цій ситуації відповідає якнайкращим інтересам дитини.

В суді апеляційної інстанції опитано доньку сторін ОСОБА_4 , на момент розгляду апеляційною інстанцією їй 11 років, вона повідомила, що проживає з бабусею та татом, маму не пам`ятає, коли її бачила також не пригадає, телефоном не спілкуються, для неї важливі тато та бабусі і вона хоче, щоб маму позбавили батьківських прав.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В даному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, наявне свідоме нехтування обов`язками матері відносно своєї дитини, вона від неї відмовилась. Про що свідчить її послідовна поведінка.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність свідомого ухилення та передчасність позову не відповідають встановленим обставинам справи, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2025 року - скасувати.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 /РНОКПП НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_3 / 1211,20 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 /РНОКПП НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_3 / 1816, 80 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено 17.03.2026 р.

Головуючий: Судді: