Справа №760/6528/26 Провадження №2-з/760/132/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» березня 2026 року м. Київ

Суддя Солом`янського районного суду міста Києва Тесленко І. О., розглянувши матеріали заяви приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмила Олегівна, який діє в інтересах стягувача ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з заявою про забезпечення позову до подання позову.

Вказана заява обґрунтована наступним. До Солом`янського районного суду міста Києва, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмилою Олегівною буде подано позовну заяву в інтересах стягувача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним, з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 367/252/24. Обгрунтування забезпечення позову: 26 листопада 2020 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі у розмірі 9 730 доларів США від ОСОБА_1 , про що власноручно написав розписку. Станом на 28 листопада 2022 року заборгованість ОСОБА_2 оплачена не була, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направила вимогу про повернення грошових коштів. Однак, ОСОБА_2 вимогу також виконано не було. Відтак, 19 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики. 26 грудня 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва винесено ухвалу про відкриття спрощеного провадження у справі № 760/18985/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики. 30 травня 2023 року Солом`янським районним судом м. Києва винесено рішення № 760/18985/22 яким позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.11.2020 в розмірі 271467,00 гривень, штрафні санкції у вигляді 3% річних в сумі 14056,78 гривень та інфляційні втрати в розмірі 86880,50 гривень, а всього - 372404,28 гривень та витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі 4 220,24 грн. В подальшому, ОСОБА_1 звернулась до приватного виконавця Лановенко Людмили Олегівни з заявами про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 760/18985/22 виданих 03.07.2023 Солом`янським районним судом м. Києва. Відтак, станом на сьогодні на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_2: ВП № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 760/18985/22 виданого 03.07.2023 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21.11.2020 в розмірі 271 467,00 гривень, штрафні санкції у вигляді 3% річних в сумі 14056,78 гривень та інфляційні втрати в розмірі 86880,50 гривень, а всього - 372404,28 гривень; ВП № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа № 760/18985/22 виданого 03.07.2023 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 4220,24 гривень. Під час примусового виконання рішення суду, приватним виконавцем здійснено всі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення та в ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем встановлено, що у боржника відсутні кошти чи рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача в повному обсязі, боржник не отримує доходів відповідно до інформації наданої ДФС та ПФУ, а також у боржника відсутнє інше нерухоме майно, на яке можливо звернути стягнення. Станом на сьогодні рішення суду не виконано, заборгованість боржником не погашена. Натомість, приватним виконавцем встановлено, що 18 листопада 2022 року ОСОБА_2 отримав у право власність квартиру, що розташовано за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1116. Водночас встановлено, що 02 грудня 2022 року, тобто після отримання вимоги про повернення боргу та в період очевидного існування простроченої заборгованості, ОСОБА_2 , достеменно знаючи та усвідомлюючи факт наявності у нього невиконаного грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 , умисно вчинив дії, спрямовані на відчуження належного йому майна. Так, 02.12.2022 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, відповідно до якого безоплатно передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1116 від 18.11.2022 року. Зауважує, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 28 грудня 2019 року. Вказані обставини свідчать про те, що боржник, будучи обізнаним про наявність заборгованості та реальну можливість звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, здійснив його відчуження на користь близької особи - дружини за безоплатним правочином з метою унеможливлення виконання рішення суду та уникнення примусового стягнення. У подальшому, продовжуючи ланцюг відчуження спірного майна, ОСОБА_3 23 січня 2023 року уклала договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 , була відчужена на користь ОСОБА_4 . Таким чином, після безоплатного вибуття квартири з власності боржника на підставі договору дарування, спірне нерухоме майно було повторно відчужене вже за відплатним правочином третій особі, що свідчить про послідовні дії, спрямовані на ускладнення або унеможливлення звернення стягнення на зазначене майно в межах виконавчого провадження. Наведені обставини підтверджують ризик подальшого відчуження майна та створення перешкод для реального виконання судового рішення, що обгрунтовує необхідність вжиття заходів забезпечення позову з метою збереження спірної квартири та недопущення зміни її правового статусу до вирішення спору по суті. Відтак, вважає за необхідне забезпечити позов до пред 'явлення позову, шляхом накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка наразі на праві власності належить ОСОБА_4 . За таких обставин обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, є співмірним із заявленими позовними вимогами, відповідає майновому характеру заявлених вимог та випливає з фактичних обставин справи. Відтак, через ризик подальшого відчуження майна на користь третіх осіб, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту квартири може істотно ускладнити ефективний захист прав стягувача, що призведе до унеможливлення виконання виконавчого листа № 760/18985/22 виданого 03.07.2023 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки у ОСОБА_2 відсутнє інше майно на яке "можливо звернути стягнення та виконати фактично виконавчий документ. При цьому, зауважує, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру лише тимчасово обмежить права Відповідача-3 щодо розпорядження майном, яке фактично перебуває у його володінні, проте такі заходи не перешкоджають користуванню Відповідачем-3 власністю, в той час як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критеріями розумності, обгрунтованості та адекватності. Виходячи з викладеного, заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру, фактично будуть спрямовані на охорону матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій із боку боржника та відповідачів, з тим, щоб забезпечити стягувачу реальне та ефективне виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально - правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 року за № 9, вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. З врахуванням наведеного просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, яка наразі на праві власності належить ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

09 березня 2026 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 березня 2026 року заяву разом з доданими документами передано судді Солом`янського районного суду м. Києва Тесленко І.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Розглянувши заяву та додані до неї документи суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Таким чином, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Згідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 - 1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом із тим, передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 10 ст. 150 ЦПК України).

До заяви приватним виконавцем додано, зокрема, Договір купівлі - продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. 23 січня 2023 року, зареєстровано в реєстрі за №255, відповідно до якого останнім було придбано відповідну квартиру.

Як вбачається з п. 2 вказаного договору продаж вчинено за 1 430 121,00 грн.

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_4 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`ктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №466227667 від 02.03.2026 року.

При цьому, вказана особа не є боржником у виконавчому провадженні, яке перебуває на виконанні у приватного виконавця, придбала вказане майно за відплатним договором.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Отже, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів інших осіб. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 7 вересня 2020 року у справі № 522/3471/20 (провадження № 61-9451св20) та від 08.10.2020 у справі № 465/4985/18 (провадження № 61-6066св19).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Заява про забезпечення позову має бути обґрунтованою, зокрема у частині співмірності виду забезпечення позову та заявлених позовних вимог (або майбутніх позовних вимог), їх взаємозв`язку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову має бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Між тим, питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

При цьому суду не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на можливість недобросовісних дій з боку власника майна ОСОБА_4 , а також на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду.

При прийнятті рішення за заявою, суд вважає за необхідне застосувати трискладовий тест, сформований у практиці Європейського суду з прав людини, який є методом аналізу для визначення, чи є обмеження прав людини виправданими. Він включає три складові: 1) законність - обмеження прав повинно бути передбачене законом. Це означає, що має існувати чітка правова основа, яка регулює це обмеження, і що закон повинен бути доступний та передбачуваний; 2) законна мета: обмеження повинно переслідувати одну чи більше законних цілей, таких як національна безпека, громадський порядок, економічний добробут країни, захист здоров`я або моралі, захист прав і свобод інших людей тощо; 3) необхідність у демократичному суспільстві: обмеження повинно бути необхідним для досягнення зазначеної мети та відповідати принципу пропорційності. Це означає, що обмеження повинно бути адекватним і не надмірним, і що менш обмежувальні засоби не можуть бути використані для досягнення тієї ж мети.

З врахуванням вищенаведеного суддя дійшов висновку, що заявником не наведено достатнього обгрунтування та не надано доказів на його підтвердження щодо наявності законних підстав для втручання у право власності ОСОБА_4 на придбану квартиру, необхідності забезпечення позову; не наведено достатніх підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду за майбутнім позовом.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову до подачі позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заяви про забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149 - 153, 260 - 261, 353 - 355 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни, про забезпечення позову, -відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя І. О. Тесленко