Справа № 357/140/26
Провадження № 2/357/2723/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, Ярмола О.Я., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В :

31.12.2025 адвокат Зінченко П.Л., який діє від імені ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом в якому просить суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 154 871,00 грн, з яких: 150 000 грн. 00 коп. моральна шкода, завдана внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності; 4 871 грн. 00 коп. матеріальна шкода.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31.08.2025 приблизно о 10 год. 44 хв. на автомобільній дорозі загального користування державного значення М-05 «КиївОдеса» на 78 км. нарядом патрульної поліції Управління патрульної поліції у Київській області ППП в м. Біла Церква та Білоцерківському районі було зупинений транспортний засіб марки «Volkswagen Transporter T5», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 . Під час первинного спілкування між співробітниками поліції та позивачем виникла словесна суперечка щодо необхідності доставки останнього до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою проходження ВЛК. У позові вказано, що рядовий поліції Цимбалюк В.І. поводив себе зухвало, не представився, не повідомив позивачу підстави зупинки транспортного засобу, не роз`яснив позивачу процесуальні права, передбачені ст. 268 КУпАП. Поліцейський публічно заявив про намір «оформити за 130», що зафіксовано на відеозаписі з нагрудної бодікамери та не роз`яснивши, які саме ознаки наркотичного сп`яніння він вбачає у позивача, висловив пропозицію пройти медичний огляд у лікаря-нарколога на стан наркотичного сп`яніння. У позові вказано, що позивач не відмовлявся та був готовий пройти медичний огляд, згідно встановленого порядку, у найближчому медичному закладі, в м. Біла Церква, проте поліцейський, не забезпечив реалізацію права позивача на доставлення його до найближчого уповноваженого закладу охорони здоров`я та склав відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 439325 від 31.08.2025, за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У позові зазначено, що вказана поведінка свідчить про упередженість працівника поліції, відсутність об`єктивного підходу до оцінки дій позивача, заздалегідь сформований намір скласти протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, незалежно від реальних фактичних даних. 31.08.2025 відразу ж після події, позивач з метою проведення медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння звернувся до КНП «Рокитнянська багатопрофільна лікарня», а також пройшов лабораторне дослідження в акредитованій лабораторії G00dila.ua, за результатами досліджень у біологічних зразках позивача не виявлено жодних наркотичних речовин чи їх метаболітів, ознаки сп`яніння у позивача відсутні. Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2025 у справі № 357/14619/25 провадження, щодо позивача, за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Дана постанова суду набрала законної сили 11.11.2025, а встановлені в ній обставини мають преюдиційний характер у даній цивільній справі.

Позивач вказує, що йому було завдано істотної моральної шкоди, яка проявилась у психоемоційних стражданнях, пов`язаних із безпідставним обвинуваченням у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, постійному страху позбавлення права керування транспортним засобом та накладення значного штрафу, приниженні честі та гідності, необхідності виправдовуватися перед оточенням, порушенні презумпції невинуватості, гарантованої ст. 62 Конституції України, тривалому перебуванні у стані правової невизначеності та психологічної напруги. Позивач втратив віру в те, що поліція в своїй роботі дотримується закону та у справедливу її діяльність.

З урахуванням характеру інкримінованого правопорушення, глибини та тривалості моральних страждань, принципів розумності та справедливості, розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 150 000 грн, що на його думку є співмірною компенсацією за завдані йому моральні страждання, та стягнення цих коштів з державного бюджету України, а саме з асигнувань Департаменту патрульної поліції. Також, внаслідок незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності позивач був змушений понести додаткові витрати, пов`язані з підготовкою доказової бази та захистом своїх прав у суді, що становить 4 871 грн.

Заперечуючи позовні вимоги, представник Державної казначейської служби України Жилін О.Ф. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем по справі. Вказано, що Державна казначейська служба України (далі -Відповідач 1) згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивачем до позовної заяви не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння останньому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань. В своїх обґрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній заяві Позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино-наслідковий зв`язок. Представник відповідача 1 Жилін О.Ф., посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 по справі №635/6172/17 вказує, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсацій), немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальний орган. У відзиві вказано, що постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/14619/25 від 31.10.2025 не є доказом протиправності дій Департаменту патрульної поліції (далі - Відповідач - 2) щодо складання адміністративного протоколу, оскільки предметом судового розгляду вказаної справи про адміністративне правопорушення було виключно з`ясування обставин наявності чи відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, у діях Позивача, а не правомірність вказаних вище дій Відповідача-2. Щодо визначення розміру спричиненої позивачу моральної шкоди , представник відповідача зазначає, що такий розрахунок є довільним та не підтверджений належними доказами, матеріали позову не містять конкретні обґрунтування щодо механізму визначення зазначеної суми, документального підтвердження заподіяння моральної шкоди в такому розмірі. Позивач не надав доказів, які б підтверджували обсяг та характер моральних страждань, а також їхній зв`язок із діями чи бездіяльністю відповідача. Також позивачем визначено розмір спричиненої йому матеріальної шкоди - 4 871,00 грн, що не підтверджено належними доказами. У матеріалах позову відсутні конкретні обґрунтування щодо механізму визначення зазначеної суми, а також немає документального підтвердження заподіяння матеріальної шкоди в такому розмірі.

Представник Департаменту патрульної поліції Коляда В.Г. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності моральної шкоди та не доведено, в чому саме виражались протиправні дії, грубе порушення поліцейського та моральне страждання. У позові вказано, що дії поліцейських є безпідставними, однак позивачем не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між подією щодо складання відносно нього протоколу та отримання моральної шкоди. В деліктних правовідносинах саме на Позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Представник відповідача-2 посилається на постанову Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 312/262/18, в якій зазначено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Окрім того, представник відповідача-2 просить врахувати при винесенні рішення правові висновки викладені у постанові ВП ВС від 22.01.2025 у справі № 335/6977/22. У відзиві вказано, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення, позивач не надав доказів на підтвердження отримання ним моральної шкоди, відсутні документи що підтверджують отримання психоемоційних страждань. Представник відповідача-2 вказує, що згідно з інформацією наявною у Інформаційному порталі Національної поліції позивача в період з 2021року по теперішній час наявні постанови та протоколи щодо вчинення позивачем адміністративних правопорушень в кількості 9 адміністративних матеріалів, що ставить під сумнів добропорядність позивача як учасника дорожнього руху.

Представник позивача Зінченко П.Л. подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому зазначено, що позивач не заперечує, що у спорах про відшкодування шкоди належним відповідачем є Держава Україна, яка бере участь у справі через орган, діями якого завдано шкоди. Позивач вважає, що доводи Відповідача-1 про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем є формальними та не спростовують позовних вимог по суті. Позивач вказує, що суд не зобов`язаний зазначати у резолютивній частині рішення механізм виконання. Разом з тим, наведене не є підставою для відмови у позові. А тому, представник позивача просить, у разі якщо суд вважатиме за необхідне, розцінювати вимогу про «безспірне списання» як технічний елемент формулювання позову або викласти резолютивну частину рішення у редакції, яка відповідатиме правовим висновкам Верховного Суду. У відповіді на відзив вказано, що факт закриття провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення означає, що: позивач не перебував у стані сп`яніння; належні докази відмови від огляду були відсутні; доказова база, зібрана поліцією, не підтвердила обвинувачення. Тобто адміністративне переслідування Позивача було безпідставним. Представник позивача вказує, що саме у межах цивільної справи суд має повноваження оцінити правомірність дій посадових осіб поліції та встановити наявність усіх елементів цивільного правопорушення (делікту). А також вказано, що моральна шкода у цій справі полягає у: приниженні честі та гідності Позивача через звинувачення у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння; стресі та тривалому стані невизначеності через реальну загрозу позбавлення права керування; необхідності захищатися у суді; витратах часу, зусиль та нервового напруження, пов`язаних із доведенням своєї невинуватості. Сам факт незаконного адміністративного переслідування за ч. 1 ст. 130 КУпАП об`єктивно створює моральні страждання, а їх оцінка судом здійснюється з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Представник позивача Зінченко П.Л. подав відповідь на відзив Департаменту патрульної поліції, у якому вказано, що у даній справі предметом розгляду є не питання «оцінки доказів», а питання незаконності дій посадових осіб патрульної поліції під час здійснення владних повноважень та наявність завданої цими діями шкоди. Встановлена судом відсутність складу правопорушення та недоведеність відмови від огляду свідчить про те, що посадові особи поліції: діяли без належних правових підстав; допустили істотні порушення процедури; внесли до матеріалів провадження відомості, які не підтверджені доказами. Такі дії є неправомірними та тягнуть цивільно-правову відповідальність держави. Факт складення протоколу/оформлення адміністративних матеріалів та незаконного переслідування особи: створює стан правової невизначеності; змушує особу витрачати час і ресурси на захист; супроводжується приниженням честі та гідності, оскільки особу фактично публічно звинувачують у протиправній поведінці; завдає психологічних страждань. У даній справі Позивач зазнав моральних страждань у зв`язку з тим, що його фактично публічно звинуватили у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння та у відмові від огляду, що є суспільно небезпечним та соціально стигматизуючим звинуваченням.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 12.01.2026 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

23.01.2026 представник Державної казначейської служби України Жилін О.Ф. подав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву.

26.01.2026 представник Департаменту патрульної поліції Коляда В.Г. подав через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву.

09.02.2026 Представник позивача Зінченко П.Л. подав через систему «Електронний суд» відповідь на відзив Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України.

16.02.2026 представник Департаменту патрульної поліції Коляда В.Г. подав через систему «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Встановлено, що 31.08.2025 поліцейським взводу 1 роти 1 батальйону ППП в м.Біла Церква та Білоцерківському районі УПП у Київській області ДПП рядовим поліції Цимбалюком В.І. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 439325, згідно з яким 31.08.2025 о 10 год. 44 хв. траса М-05 Київ Одеса 78 км водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Volkswagen Transporter Т5» з д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме розширені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у найближчому медичному закладі у лікаря нарколога водій категорично відмовився, чим порушив п.2.5 «Правил Дорожнього руху», за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2025 по справі №357/14619/25 провадження по справі відносно ОСОБА_1 закрито, за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Матеріали справи містять копію висновку КНП «Рокитнянська багатопрофільна лікарня» від 08.09.2025 року, відповідно до якого у гр. ОСОБА_1 ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не виявлено.

Відповідно до результату лабораторного дослідження № 3105 КНП «Київська міська клінічна лікарня № 10» від 02.09.2025, у біологічному середовищі ОСОБА_1 не виявлено наркотичного засобу чи лікарської речовини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР).

Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18) зазначено, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання щодо нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20, від 26 серпня 2020 року № 544/964/18, від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу.

Отже, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є встановлення постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2025 року порушення законного порядку та підстав притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, тому у цьому випадку застосовуються визначені статтею 1174 ЦК України загальні підстави цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану посадовою або службовою особою органу державної влади, та положення статті 1167 ЦК України.

Постановою суду від 31.10.2025 у справі № 357/14619/25 провадження, щодо позивача, за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Дана постанова суду набрала законної сили 11.11.2025, а згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи відповідачів про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди з підстав недоведеності спричинення позивачу такої шкоди, внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, та причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноваженої особи Департаменту патрульної поліції та заявленою моральною шкодою, є необґрунтованими.

Щодо посилань Державної казначейської служби про те, що вона є неналежним відповідачем у справі, то суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17, від 12 січня 2022 року в справі №953/2593/20 (провадження № 61-7954св21).

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд виходить із такого.

Позивач просив стягнути з Держави Україна на його користь моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. Позивач зазначає, що завдана моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності позивача через звинувачення у керуванні транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння; стресі та тривалому стані невизначеності через реальну загрозу позбавлення права керування; необхідності захищатися у суді; витратах часу, зусиль та нервового напруження, пов`язаних із доведенням своєї невинуватості; необхідності виправдовуватися перед оточенням, порушенні презумпції невинуватості, гарантованої ст. 62 Конституції України; позивач втратив віру в те, що поліція в своїй роботі дотримується закону та діє справедливо.

Відповідно до частини другої, третьої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 .

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних переживаннях, почутті образи, емоційної напруги, інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду суд враховує, що позивачу довелось докласти часу та зусиль для доведеності своєї невинуватості.

Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 2000,00 грн, що буде справедливою сатисфакцією потерпілому за прийняття неправомірного рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності. Зазначений розмір відшкодування цілком буде відповідати характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для нього в результаті прийняття постанови про накладення на нього адміністративного стягнення.

При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 2000,00 грн повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення матеріальної шкоди у сумі 4871 грн., яка складається з фактичних витрат, понесених у зв`язку із незаконним адміністративним переслідуванням, зокрема на: медичні послуги; лабораторні дослідження; підготовку доказової бази. Однак, матеріали справи не містять доказів понесених витрат, які були необхідними для встановлення своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення. Матеріали справи містять лише одну квитанцію на суму 593,19 грн за оплату вартості бензину. Позов не містить жодного обґрунтування належності вказаної квитанції від 21.09.2025 до розгляду вказаної справи.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування позивачу майнової шкоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, оцінивши встановлені обставини та наявні у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн.

Судові витрати.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн, що не відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір», оскільки при зверненні до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Позивач може звернутись до суду на підставі ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» із клопотанням про повернення судового збору.

Відповідно до положень ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», судові витрати у виді судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. 6-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, , адреса: вул. Бастіонна, 6, м.Київ, 01601.

Відповідач: Департамент патрульної поліції Національної поліції України, , адреса: вул.Федора Ернста, 3, м.Київ, 04080.

Повний текст рішення суду виготовлено 17 березня 2026 року.

Суддя О. Я. Ярмола