Справа № 462/2428/25 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б
Провадження № 22-ц/811/1587/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про примусове вселення,

встановив:

04.04.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив вселити його до квартири АДРЕСА_1 в примусовому порядку.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року, ОСОБА_3 зобов`язано не чинити йому перешкод у користуванні вказаною квартирою, однак, рішення суду, яке набрало законної сили, до тепер залишається невиконаним, чим порушуються його житлові права.

Разом із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони її відчуження.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що якщо відповідач ОСОБА_3 встигне організувати терміновий продаж квартири, право користування якою він має, виконання рішення суду про зобов`язання не чинити йому перешкод у користуванні цим житлом буде неможливим, тому що з покупцем такого він ніколи не складав одну сім`ю.

Вважав, що такий забезпечувальний захід жодним чином не порушить прав інших учасників процесу та не потребуватиме зустрічного забезпечення.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та заборонено її відчуження.

Ухвалу суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просила її скасувати з підстав порушення норм процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 квітня 2025 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції наклав арешт на майно, яке належить особам, які не є учасниками даної справи, оскільки станом на день винесення оскаржуваної ухвали, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 , продана.

Додає, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, власниками вищевказаної квартири є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не мають жодного відношення до справи, тому наявність арешту на квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставним і не буде мати жодного правового значення.

В судове засідання апеляційного суду 03.03.2026 року відповідачі не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 17.03.2026 року о 09:20, з урахуванням періоду перебування одного із членів колегії суддів у відпустці з 09 по 13 березня 2026 року включно.

Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (п.п.4, 10) роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову визначений статтею 150 ЦПК України.

Так, зокрема, згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судом встановлено, що позовні вимоги заявлені позивачем щодо квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, сформованого 07.04.2025 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07.04.2025 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Репетою О.М.

Іншим співвласником квартири, станом на 07.04.2025 року, є ОСОБА_6 , чого не заперечувала в судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача.

Отже, суд першої інстанції наклав арешт на майно, яке не належить відповідачам, що суперечить вимогам п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, а оскільки арешт включає в себе й заборону відчуження, тому такі види забезпечення, про які просить позивач у своїй заяві, можуть стосуватися тільки майна відповідача.

Суд першої інстанції, вживаючи заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на спірну квартиру, не встановив її власника, оскільки до заяви позивач не долучив жодного письмового доказу про належність квартири відповідачу, а відтак, не виконав наведені вище вимоги процесуального закону, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

При цьому, вимога апеляційної скарги про скасування заходів забезпечення, вжитих оскаржуваною ухвалою, не може бути задоволена, оскільки питання скасування заходів забезпечення вирішується у порядку, встановленому статтею 158 ЦПК України, за результатами якого постановляється відповідна ухвала, однак, таке питання судом першої інстанції не вирішувалась, тому в суду апеляційної інстанції відсутні на це повноваження, відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 09 квітня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони її відчуження, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 березня 2026 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич