ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 495/2887/23

провадження № 61-7575св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне підприємство «Бестдрайв»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов Володимир Геннадійович, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року у складі судді Анісімової Н. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2025 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного підприємства «Бестдрайв» (далі - ПП «Бестдрайв») про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору комісії, визнання права власності.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що з 31 липня 2018 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 їй на праві власності належить автомобіль марки «Кia Optima», номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 . У грудні 2019 року через свого батька ОСОБА_3 вона передала цей автомобіль разом із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу громадянину ОСОБА_4 для показу автомобіля можливому покупцеві, документів на розпорядження автомобілем не надавала. У період з грудня 2019 року до червня 2022 року ОСОБА_4 про місцезнаходження автомобіля їй нічого не повідомляв, зустрічей уникав. 14 червня 2022 року вона звернулась з письмовою заявою до поліції. За результатами її звернення 01 липня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000044 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України (далі - КК України). У ході розслідування встановлено, що невідомими особами виготовлено договір комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, до якого внесено недостовірні відомості про те, що цей договір укладений між нею ( ОСОБА_1 ) та ПП «Бестдрайв» в особі директора ОСОБА_5 щодо відчуження належного їй транспортного засобу. На підставі вказаного договору комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, який вважає підробленими, від її імені укладено з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу від 18 лютого 2020 року № 1933 транспортного засобу. Надалі на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2020 року № 3353/20/010694, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бриз» (далі - ТОВ «Бриз»), яке діяло від імені ОСОБА_6 на підставі договору комісії від 20 лютого 2020 року № 3353/20/010694, та ОСОБА_2 , спірний транспортний засіб було зареєстровано на праві власності за останнім. Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 25 липня 2022 року у справі № 523/8054/22 на вказаний транспортний засіб накладено арешт, автомобіль оглянуто та тимчасово вилучено у ОСОБА_2 з поміщенням на зберігання на спеціальний майданчик Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України). У кримінальному провадженні № 0000044 проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновком якої у договорі комісії від 18 лютого 2020 року № 1933 підпис від її імені ОСОБА_1 виконано не самою, а іншою особою. Вважає, що ці обставини підтверджують те, що жодних розпоряджень на відчуження спірного автомобіля не надавала працівникам ПП «Бестдрайв», із громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не знайома.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, укладений між нею та ПП «Бестдрайв» () в особі директора ОСОБА_5 , щодо відчуження автомобіля марки «Кia Optima», номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на її користь автомобіль марки «Кia Optima», номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 ;

- визнати за нею право власності на автомобіль марки «Кia Optima», номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими факт того, що вона не підписувала оспорюваний договір комісії та не висловила свою волю на відчуження спірного транспортного засобу, тому підстав для витребування такого транспортного засобу у добросовісного набувача цього майна ОСОБА_2 в порядку визначеному статтями 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за позовною вимогою про визнання правочину недійсним відповідачами мають бути всі сторони цього правочину, натомість позивачка не заявила клопотання про залучення до участі у цій справі як співвідповідачів: ОСОБА_6 (первинного покупця), ОСОБА_4 (особу, якій фактично передали авто) та її батька, який брав участь у передачі спірного майна , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позовна вимога про визнання права власності на спірний транспортний засіб є похідною від задоволення позовної вимоги про витребування такого майна з чужого незаконного володіння, то така позовна вимога також не підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Кузьмичов В. Г., залишено без задоволення, а оскаржуване рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на його законність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов В. Г., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення у цій справі, яким задовольнити її позовні вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 757/40111/19-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/28389/15-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 742/510/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Крім того, заявниця посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- безпідставно відмовили у задоволенні її позовних вимог;

- не звернули увагу на те, що заявниця незаконно, без волевиявлення, шляхом підробки документів позбавлена права власності не належний їх транспортний засіб;

- проігнорували факт відсутності домовленості між заявницею та ПП «Бестдрайв» щодо відчуження спірного транспортного засобу;

- не взяли до уваги те, що ПП «Бестдрайв» є фіктивним підприємством, яке використовується у незаконних схемах перепродажу викрадених автомобілів, що підтверджується наданими до суду рішеннями слідчих суддів та рішенням у справі від 05 липня 2021 року № 607/3428/20, у якому аналогічним чином встановлено факт підробки підпису від імені комітента та продажу ПП «Бестдрайв» викраденого автомобіля;

- не врахували, що у підробленому договорі комісії від 18 лютого 2020 року № 1933 не зазначено місця його укладення;

- не надали належної оцінки висновку № 23-36 судової почеркознавчої експертизи, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України в рамках кримінального провадження № 0000044, яким достовірно встановлено, що підписи у договорі комісії від 18 лютого 2020 року № 1933 від імені заявниці підроблені;

- не врахували, що у цій справі позивачкою оспорюється законність правочину -договору комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, укладеного нібито між нею та ПП «Бестдрайв», та заявляється вимога про витребування майна у ОСОБА_2 , які й залучені до справи як відповідачі. Будь-які інші правочини позивачка не оспорює у зв`язку з чим у цій справі не може бути інших відповідачів;

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, тощо.

У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гузь Г. В., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов В. Г., на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов В. Г., з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області матеріали справи № 495/2887/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 495/2887/23 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за ОСОБА_1 з 31 липня 2018 року був зареєстрований автомобіль марки КІА моделі ОРТІМА 2013 року випуску номер кузова (шасі) НОМЕР_2 , коричневого кольору, державний номерний знак НОМЕР_5 .

04 грудня 2019 року ОСОБА_1 через свого батька передала цей автомобіль зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу громадянину ОСОБА_4

18 лютого 2020 року між ПП «Бестдрайв» (комісіонер), в особі ОСОБА_5 , з одного боку, та ОСОБА_1 (комітент) з іншого боку був укладений договір комісії № 1933, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки КІА моделі ОРТІМА, 2013 року випуску, колір коричневий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , зареєстрований за власником (комітентом за договором комісії) транспортного засобу 31 липня 2018 року за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 187 000,00 грн. (підпункт 1.1 пункту 1 Договору комісії).

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (підпункт 6.1 пункту 6 Договору комісії).

18 лютого 2020 року позивачкою ОСОБА_1 також було підписано Акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № НОМЕР_6 .

18 лютого 2020 року ПП «Бестдрайв», діючи на підставі договору комісії № 1933, укладеного з власником транспортного засобу, що перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним номером 7536 від 10 січня 2019 року (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) уклали договір купівлі продажу транспортного засобу, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки КІА, моделі ОРТІМА, 2013 року випуску, колір коричневий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_1 , зареєстрований за власником транспортного засобу 31 липня 2018 року (підпункт 1.1 пункту 1 Договору купівлі-продажу).

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 187 000,00 грн (підпункт 3.1 пункту 3 договору купівлі-продажу). У цей же день між сторонами було підписано Акт огляду реалізованого транспортного засобу.

18 лютого 2020 року ОСОБА_6 звернулася до ТСЦ 5141 з заявою про проведення перереєстрації спірного транспортного засобу, на якій проставлена резолюція «Видати свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки».

20 лютого 2020 року ТОВ «Бриз», діючи на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу, що перебуває на обліку в ГСЦ МВС за реєстраційним номером 3553 від 14 червня 2011 року (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали договір купівлі продажу транспортного засобу, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки КІА, моделі ОРТІМА СЕДАН-В, колір коричневий, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_8 (підпункт 1.1 пункту 1 договору купівлі-продажу).

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 110 500,00 грн (підпункт 3.1 пункту 3 договору купівлі-продажу).

14 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій щодо обставин події вказала, що просить вжити заходи до ОСОБА_4 , який 04 грудня 2019 року взяв належний їй автомобіль «Кіа», державний номерний знак НОМЕР_5 , для продажу і з того часу відмовляється повернути автомобіль чи грошові кошти; а 20 лютого 2020 року їй стало відомо, що він переоформив автомобіль без її відома на державний номерний знак НОМЕР_9 .

01 липня 2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження за № 0000044 за кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого частиною другої статті 289 КК України (2001) щодо невстановленої особи.

Матеріали цієї справи містять копію висновку експерта № 23-36 судової почеркознавчої експертизи, виготовленого судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за матеріалами кримінального провадження № 0000044 та на підставі постанови старшого слідчого Відділення поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області про доручення проведення почеркознавчої експертизи, згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу документах: договорі комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, укладеному між ПП «Бестдрайв», в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , розміщений у розділі «Комітент ОСОБА_7 ...» в графі «(прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи)», акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер від 18 лютого 2020 року № 1933, розміщений у розділі: «Комітент (довірена особа) ….» в графі «(прізвище, ініціали, підпис)», виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою (особами).

Водночас в матеріалах цивільної справи відсутній дозвіл слідчого або прокурора відповідно до статті 222 КПК України на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000044 від 01 липня 2022 року та відповідно не встановлені межі та перелік можливих для розголошення даних.

З огляду на зміст Витягу в ЄДРДР, що знаходиться в матеріалах справи, на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000044 від 01 липня 2022 року триває, жодній особі не пред`явлено підозри, вирок у справі не приймався та справа не скеровувалась до суду, що визнається з сторони позивача у справі.

Правове обґрунтування

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі недійсного правочину, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими факт того, що вона не підписувала оспорюваний договір комісії та не висловила свою волю на відчуження спірного транспортного засобу, тому підстав для витребування такого транспортного засобу у добросовісного набувача цього майна ОСОБА_2 в порядку визначеному статтями 387, 388 ЦК України немає.

Доводи касаційної скарги про те, що заявниця незаконно, без волевиявлення, шляхом підробки документів позбавлена права власності не належний їх транспортний засіб, Верховний Суд відхиляє, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій та не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

У цій справі суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановив, що оспорюваний договір комісії від 18 лютого 2020 року, який укладений між позивачкою ОСОБА_1 та ПП «Бестдрайв» на вчинення заходів щодо відчуження спірного транспортного засобу, містить правильні реквізити паспорта позивачки та її реєстраційного номера облікової картки платника податків. Натомість, позивачка не надала суду жодних доказів того, що ці документи, які посвідчують її особу, були викрадені в неї чи втрачені.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано врахував, що у пошуку спірного транспортного засобу позивачка практично два роки не зверталася до правоохоронних органів з метою встановлення осіб, які використали її персональні дані, здійснюючи таку угоду щодо незаконного (на її думку) відчуження такого майна.

Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно звернув увагу на те, що у ході розгляду цієї справи позивачка, або її представник, який є адвокатом, будучи належним чином обізнаними про свої права як учасників процесу, та які користуються під час розгляду справи професійною правничою допомого, стверджуючи про відсутність волі позивачки на відчуження спірного майна не подали та не заявляли до суду клопотання про витребування від компетентних органів оригіналу оспорюваного договору комісії від 18 лютого 2020 року, з метою проведення його експертизи, та відповідно і клопотання про призначення у справі його почеркознавчої експертизи.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що ПП «Бестдрайв», який діяв на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії від 18 лютого 2020 року № 1933, правомірно вчинив дії від імені позивачки ОСОБА_1 щодо розпорядження цим майном, уклавши договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 ..

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій чи відкинуті ними; здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами попередніх інстанцій.

Посилання у касаційній скарзі стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 757/40111/19-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/28389/15-ц, від 05 червня 2024 року у справі № 742/510/23 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку № 23-36 судової почеркознавчої експертизи, проведеної експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України в рамках кримінального провадження № 0000044, є безпідставними, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій свідчить про те, що суди оцінили вказаний висновок експерта разом із іншими наявними у справі доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, та дійшли обґрунтованого висновку про його відхилення через недопустимість (доказ отримано з порушенням встановленого статтею 222 КПК України порядку розголошення відомостей досудового розслідування).

Посилання у касаційній скарзі на те, що ПП «Бестдрайв» є «фіктивним підприємством», яке використовується у незаконних схемах перепродажу викрадених автомобілів, а також про те, що договорі комісії від 18 лютого 2020 року № 1933 не зазначено місця його укладення, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони по своїй суті не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій у цій справі про недоведеність позовних вимог стороною позивача та зводяться до припущень.

Аргументи касаційної скарги про, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скаргищодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій про необхідність залучення до участі у цій справі додаткових співвідповідачів Верховний Суд вважає слушними, однак вони не можуть бути підставою для скасування правильних по суті та законних оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов В. Г., підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій- без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузьмичов Володимир Геннадійович, залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник