ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 448/526/24

провадження № 61-15120св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Столяренко Василь Олегович, на рішення Мостиського районного суду Львівської області від14 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Гіряк С. І., та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р. С., про визнання договору дарування недійсним і скасування державної реєстрації права власності.

Позов обґрунтовано тим, що 30 жовтня 2023 року Мостиським районним судом Львівської області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 448/778/23, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17 березня 2023 року в розмірі 36 000 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день платежу, 3 % річних у розмірі 3 354,29 грн та судовий збір у розмірі 13 198,20 грн.

12 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного рішення суду.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відповідач ОСОБА_2 жодним майном не володіє.

Однак, з матеріалів виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 позивачу стало відомо, що 21 листопада 2023 року ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельну ділянку площею 0,7987 га, кадастровий номер :11:000:0047, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,.

06 грудня 2023 року ОСОБА_2 відчужив вказане майно шляхом укладення з рідною сестрою ОСОБА_3 договору дарування земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р. С., зареєстровано в реєстрі за № 4519. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 як дарувальник (від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Анною Зегадловіч, нотаріусом у м. Кракові, 04 жовтня 2023 року, № 5581/2023, діє ОСОБА_4 ) передає безоплатно у власність (дарує), а обдаровувана ОСОБА_3 безоплатно отримує у власність (приймає у дар) земельну ділянку, площею 0,7987 га, кадастровий номер :11:000:0047, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва,.

На цій підставі приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70566018 від 06 грудня 2023 року, номер відомостей про речове право: 52828712.

Також позивач зазначав, що того самого дня ОСОБА_2 відчужив ще одну земельну ділянку на користь іншої сестри - ОСОБА_5 , що є предметом спору в справі 448/527/24.

Позивач вважає, що оспорюваний договір дарування, укладений між відповідачами, спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна, уникнення виконання рішення суду і, таким чином, грошового зобов`язання, яке виникло у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене,ОСОБА_1 на підставі статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просив суд:

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,7987 га, що розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :11:000:0047, укладений 06 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р. С., зареєстрований у реєстрі за № 4519;

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70566018 від 06 грудня 2023 року, приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р. С., на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :11:000:0047, площею 0,7987 га, скасувати номер запису відомостей про речове право: 52828712.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,7987 га, яка розташована на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :11:000:0047, який укладено 06 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчено приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р. С. та зареєстровано в реєстрі за № 4519.

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, загальною площею 0,7987 га, кадастровий номер :11:000:0047, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70566018 від 06 грудня 2023 року, проведену відповідно до договору дарування від 06 грудня 2023 року, та скасовано номер запису відомостей про речове право 52828712.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, щооспорюваний договір дарування від 06 грудня 2023 року № 4519, укладений між відповідачами, містить ознаки фраудаторного правочину (фіктивного правочину, який вчинено боржником на шкоду кредитору), а тому є підстави для визнання такого договору недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

З огляду на положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», місцевий суд вважав, що скасування державної реєстрації права власності за новим власником є ефективним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 у спірних правовідносинах, оскільки є похідною позовною вимогою від первісної позовної вимоги щодо визнання договору дарування недійсним.

Суд застосував у тому числі правові висновки, викладені у відповідних постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав, передбачених частинами першою, п`ятою статті 203, статтями 215, 234 ЦК України для задоволення позову, з огляду на те, що оспорюваний договір дарування був направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок заочного рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 листопада 2025 року ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Столяренко В. О., звернуласядо Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року (повний текст якої складено 28 жовтня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Мостиського районного суду Львівської областіцивільну справу № 448/526/24.

14 січня 2026 року матеріали цивільної справи № 448/526/24 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Столяренко В. О., просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року (повний текст якої складено 28 жовтня 2025 року), направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 04 грудня 2024 року у справі № 461/7568/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник указує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, судами необґрунтовано відхилені клопотання про витребування доказів та допит свідків (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що суди попередніх інстанцій не дослідили усіх обставин справи, а саме:

не оглянули справу № 448/778/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про стягнення грошових коштів; не перевірили майновий стан ОСОБА_2 ;

не врахували пояснення ОСОБА_3 про те, що спірна земельна ділянка - це спадкове майно, яку ОСОБА_2 подарував у зв`язку з тим, що повністю прийняв спадщину, оскільки проживав з батьками; не перевірили матеріали спадкової справи, не з`ясували, яку саме спадщину прийняв ОСОБА_2 і чи існує інше майно, на яке можна звернути стягнення та погасити заборгованість перед ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що на момент укладення договору дарування від 06 грудня 2023 року № 4519 жодних обтяжень та арештів на майно накладено не було, а тому нотаріус не мав перешкод у посвідченні цього договору.

Підстави вважати, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжує фактично володіти та користуватися земельною ділянкою, відсутні, оскільки він перебуває на постійному місці проживання за межами України.

Ці обставини свідчать про те, що відсутні ознаки фіктивності правочину та підстави для визнання договору дарування недійсним.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу до суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року у цивільній справі № 448/778/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 17 березня 2023 року в розмірі 36 000 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день платежу, 3 % річних у розмірі 3 354,29 грн та судовий збір у розмірі 13 198,20 грн. Рішення суду набрало законної сили.

06 грудня 2023 року між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Анною Зегадловіч, нотаріусом у м. Кракові, 04 жовтня 2023 року № 5581/2023, діє ОСОБА_4 ), дарувальником, та ОСОБА_3 , обдаровуваною, укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,7987 га, розташованої на території Маломокрянської сільської ради Яворівського району Львівської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :11:000:0047, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р. С., зареєстрований в реєстрі за № 4519.

12 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Шелінською Ю. А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження

ВП № НОМЕР_1 із примусового виконання заочного рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2023 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 березня 2024 року земельна ділянка, загальною площею 0,7987 га, кадастровий номер :11:000:0047, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 грудня 2023 року, індексний номер: 70566018, належить відповідачці ОСОБА_3 в цілому.

Згідно з актовим записом № 26 від 26 листопада 1979 року про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані: ОСОБА_6 - батько, ОСОБА_7 - мати.

Згідно з актовим записом № 5 від 15 лютого 1968 року про народження ОСОБА_8 (на даний час - ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками записані: ОСОБА_6 - батько, ОСОБА_7 - мати.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є рідним братом і сестрою.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Столяренко В. О., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Предметом позову у цій справі є матеріально-правові вимоги про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Частина перша статті 202 ЦК України визначаєправочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: «позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)» (п. 169).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У вищевказаній постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (зокрема вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили (п. 95); як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України (п. 96).

Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов'язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестав бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору).

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив своє майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (див. постанови Верховного Суду: від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), від 04 грудня 2024 року в справі № 461/7568/18 (провадження № 61-8376св24), від 09 березня 2026 року у справі № 448/527/24 (провадження № 61-10472св25).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги

чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті

77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За фактичних обставин цієї справи судами попередніх інстанцій встановлено і не спростовується матеріалами справи, що спірний договір дарування земельної ділянки (від 06 грудня 2023 року) було укладено відповідачами у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 після ухвалення Мостиським районним судом Львівської області заочного рішення у справі № 448/778/23 (30 жовтня 2023 року; повний текст складено 07 листопада 2023 року); це рішення суду набрало законної сили; постанову про відкриття виконавчого провадження винесено приватним виконавцем 12 січня 2024 року.

Отже, встановивши, що відчуження ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_4 на користь сестри ОСОБА_3 спірної земельної ділянки здійснено з метою уникнення сплати боргу (у розмірі 36 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 3 354,29 грн) та виконання судового рішення про стягнення такого боргу, а також те, що договір дарування порушує права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 на виконання цього судового рішення,суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Верховний Суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували, що спорюваний договір дарування вчинено між близькими родичами (оскільки брат подарував земельну ділянку сестрі), був направлений на протиправний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича,

з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рішенням суду.

Отже, правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином - реальне безоплатне передача майна у власність іншій особі.

Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 виклала висновок щодо недопустимості одночасної кваліфікації оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3,

13 ЦК України), суди помилково покликалися на приписи статті 234 ЦК України, однак це не потягло за собою ухвалення ними помилкового рішення по суті цього спору.

Аналогічних висновків щодо правової кваліфікації договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 06 грудня 2023 року (посвідченого приватним нотаріусом Яворівського нотаріального округу Львівської області та зареєстрованого у реєстрі за № 4518) Верховний Суд дійшов у постанові від 09 березня 2026 року у справі № 448/527/24 (провадження № 61-10472св25).

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суди не встановили дійсний майновий стан ОСОБА_2 , чи існує інше майно, на яке можна звернути стягнення та погасити заборгованість перед позивачем, адже основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Таким чином саме ОСОБА_1 визначив підстави та предмет позову, а тому колегія суддів вважає означений аргумент касаційної скарги безпідставним.

Колегія суддів враховує, що касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень в частині висновків про скасування державної реєстрації права власності, а тому відповідно до статті 400 ЦПК України цим висновкам суд касаційної інстанції оцінки не надає.

Посилання заявниці на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.

Інші доводи касаційної скарги загалом аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано відхилив.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Столяренко Василь Олегович, залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк Г. В. Коломієць Д. Д. Луспеник