Справа № 158/659/25 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/219/26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Киці С. І.,

з участю

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника відповідачів - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Єрмолай Лариса Василівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним рішення про реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування та визнання права на завершення приватизації земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_6 , на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 06 лютого 2025 року він звернувся до Ківерцівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом: на цілий житловий будинок (1), погріб, колодязь, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , де йому 11 лютого 2025 року було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з причин відсутності правовстановлюючих документів на вказане майно.

Позивач указував, що він є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , який у свою чергу успадкував вищевказане нерухоме майно за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті своєї матері ОСОБА_9 , яка була донькою ОСОБА_8 , а ОСОБА_4 - обдарована за договором дарування від 30.08.2024 р.

Також зазначав, що 17.02.1998 р. його баба ОСОБА_8 склала заповіт, який посвідчено Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, згідно з умовами якого ОСОБА_8 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: житловий будинок, погріб та колодязь, що знаходиться в селі Бодячів Ківерцівського району Волинської області заповідає сину ОСОБА_7 , два сараї та літню кухню - своїй дочці ОСОБА_9 . Належне їй майно заповідає в рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Вказував, що він, як син ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняв спадщину після смерті батька шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Ківерцівської держаної нотаріальної контори. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - по 1/2 частки за кожним.

Відповідач у справі ОСОБА_4 набула право власності на 1/2 частки вищевказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 30.08.2024. Дарувальник ОСОБА_3 відчужила це майно, прийнявши спадщину після смерті матері ОСОБА_9 та оформивши свої права на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 31.05.2024.

Вважає, що свідоцтво про право на спадщину відповідача по справі ОСОБА_3 та договір дарування, укладений між нею та ОСОБА_4 30.08.2024, є недійсними, а рішення державного реєстратора - незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

На підставі зазначеного позивач просив суд: внести зміни до свідоцтва про право на спадщину р.№2-1284, яке видане 27.10.2009. ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_8 державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н.В., в частині зміни з 1/2 на 1 (одну цілу) частку; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 1-1541 від 31.05.2024 на 1/2 частки житлового будинку (РНОНМ 080) за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3 ; визнати незаконним рішення про реєстрацію права власності від 31.05.2024, індексний номер 73431249, яке прийняте державним реєстратором Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л.В.; визнати договір дарування від 30.08.2024 (серія та номер: 1-3609), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , недійсним; визнати незаконним рішення про реєстрацію права власності від 30.08.2024, індексний номер 73431249, яке прийняте державним реєстратором Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолай Л.В.; визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_7 на цілий житловий будинок (I), погріб, колодязь, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 які успадкував його батько за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ним у порядку спадкування за законом право та завершення приватизації та реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на земельну ділянку площею 0,5 га, яка розташована в с. Бодячів, Луцького (бувшого Ківерцівського) району Волинської області, яку передано в приватну власність для обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства ОСОБА_8 згідно з рішенням Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області №6/4 від 03 квітня 1996 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 01 грудня 2025 року заяву представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу по 5000 грн в рівних частках кожному.

Не погодившись із даним рішенням суду та додатковим рішенням цього ж суду, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом не враховано правову природу правовідносин. Волевиявлення спадкодавця судом взагалі не взято до уваги. Тлумачення заповіту сторони не здійснювали. Також вважає, що судом належним чином не досліджено постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 лютого 2025 року. Вважає, що, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання права власності на спадкове майно та в частині визнання права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, суд позбавив його права власності на спадкове майно та майнових прав на спадкове майно, що є грубим порушенням конституційних прав громадянина України. Оскаржуючи додаткове рішення, вказував, що воно не обґрунтоване поважними причинами неможливості подання доказів про понесені або очікувані витрати на професійну правничу допомогу разом із відзивом чи до закінчення судових дебатів у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвокат Радюк З.О. зазначила про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам законності та обґрунтованості. Вказувала, що оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_8 не розпочинала процедуру приватизації переданих їй у власність земельних ділянок згідно з рішенням сільської ради, то до спадкоємців ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не перейшло право на завершення такої приватизації. Зазначала, що державним нотаріусом Ківерцівської держнотконтори Єрмолай Л. В. при відкритті спадкової справи після ОСОБА_7 було встановлено обсяг спадкового майна, коло спадкоємців за законом та заповітом, проте апелянт, не погоджуючись оформляти свідоцтво про право на спадщину за законом на належну йому частку у спадщині, звернувся до суду із позовом про визнання права власності на цілий будинок, незважаючи на те, що за життя спадкодавець ОСОБА_7 реалізував своє право на спадкування. Вважає, що не заслуговують на увагу зауваження апелянта на незастосування судом першої інстанції статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо рішення про реєстрацію права власності від 31 травня 2024 року, оскільки нотаріусом додержано умови, підстави та процедуру проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Трактування апелянта, що договір дарування частки житлового будинку, укладений 30 серпня 2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є недійсним з підстав того, що, на думку позивача, ОСОБА_11 власником відчужуваного майна не була, також не заслуговує на увагу, оскільки у витребуваній спадковій справі після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , та в реєстраційній справі на житловий будинок містяться документи, що підтверджують законність набуття та реєстрації права власності за ОСОБА_3 .

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, але були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідачів ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не знайшли свого підтвердження обставини, які б слугували підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину (р.№2-1284), яке видане 27.10.2009 ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_8 державним нотаріусом, у частині зміни з 1/2 на 1 (одну цілу) частки спадкового майна, а тому позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2024, видане спадкоємцю ОСОБА_3 , пов`язані з вимогою щодо визнання незаконним рішення про реєстрацію права власності від 31.05.2024, яке прийняте державним реєстратором Ківерцівської державної нотаріальної контори, є похідними від першої вимоги, а тому і в цій частині позов до задоволення не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 30.08.2024, суд вважав, що на момент вчинення спірного правочину права позивача жодним чином не порушено, оскільки останній не був стороною такого правочину та не мав жодних прав та обов`язків відносно нерухомого майна, що було предметом укладеного правочину. Стосовно позовної вимоги про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки суд, відмовляючи в позові, зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості, що за життя ОСОБА_8 , а в подальшому спадкоємці - ОСОБА_7 або ж ОСОБА_9 в установленому законом порядку звертались до компетентних органів щодо виділення в натурі та оформлення права власності на земельні ділянки на підставі архівного витягу з рішення сесії Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 03.04.1996р. №6/4 про передачу земельних ділянок у приватну власність, а також відсутні докази щодо вжиття заходів з метою реалізації права на приватизацію землі або відмови компетентних органів, а тому суд вважав, що позивачем порушено порядок проведення процедури приватизації, а отже дана вимога є передчасною.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 29.01.2003.

На випадок своєї смерті ОСОБА_8 17 лютого 1998 року склала заповіт, який посвідчено Сокиричівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області за реєстровим №7. Згідно з указаним заповітом ОСОБА_8 зробила заповітне розпорядження: житловий будинок, погріб та колодязь, що знаходяться в селі Бодячів, Ківерцівського району Волинської області заповіла своєму синові - ОСОБА_7 , два сараї та літню кухню - своїй дочці ОСОБА_9 . Належне їй майно ОСОБА_8 заповіла в рівних частинах ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Заповіт не змінено та не скасовано (а.с. 8 т.1).

Факт належності вищевказаного житлового будинку в АДРЕСА_1 спадкодавцю ОСОБА_8 на праві власності стверджується копією свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна серії НОМЕР_2 від 13.03.2003. Вказаний житловий будинок зареєстрований Волинським обласним бюро технічної інвентаризації.

З копії спадкової справи №468/2009, заведеної після смерті ОСОБА_8 , убачається, що 01 жовтня 2009 року із заявою про оформлення спадщини після смерті спадкодавця до Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області звернувся син спадкодавця ОСОБА_7 , який фактично прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_8 .

Обставину щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 її дочкою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_7 з огляду на вступ у фактичне володіння спадковим майном до шести місяців після смерті спадкодавця, а саме шляхом догляду та ремонту житлового будинку, садіння городу та збирання врожаю, підтверджено відповідною довідкою Сокиричівської сільської ради від 2009 року № 930.

27.10.2009 державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н. В. ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки належного на праві власності ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , нерухомого майна, яке складається з права на земельну частку (пай), що знаходиться в колишньому АПТ «Урожай» Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області і належить спадкодавцю ОСОБА_8 згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0101409 від 31.12.1996, а також права власності на майновий (пай), що знаходиться в колишньому АПТ «Урожай» Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області і належить спадкодавцю ОСОБА_8 згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена СГВК «Урожай», яке є правонаступником АПТ «Урожай», серії НОМЕР_3 від 21.09.2009.

Крім того, 27 жовтня 2009 року державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н. В. ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З вищевказаного свідоцтва також убачається, що свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/2 частку спадкового майна не видавалось (а.с. 36, 50, 53, 55, 59, 61 т.1).

Разом з тим, як видно із матеріалів дослідженої судом спадкової справи після смерті спадкодавця ОСОБА_8 , в інтересах спадкоємця ОСОБА_7 , 1937 року народження, діяв саме позивач в даній справі ОСОБА_2 як його син на підставі довіреності, посвідченої виконкомом Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району 18.09.2009. Отже, щодо змісту заповіту та обставин оформлення спадкових прав свого батька позивач був у повній мірі обізнаний принаймні з 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 22.10.2019.

07 листопада 2008 року ОСОБА_7 склав заповіт, за яким належну йому земельну частку (пай) за Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №310952 від 06.11.2008 заповів своєму синові ОСОБА_2 - позивачу в даній справі.

З копії спадкової справи №64/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 убачається, що 14 лютого 2020 року із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом, посвідченим 07 листопада 2008 року секретарем Сокиричівської сільської ради, після смерті ОСОБА_7 до Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області звернувся син спадкодавця - позивач ОСОБА_2 , якому 23 січня 2025 року державним нотаріусом Єрмолай Л. В. були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на належні ОСОБА_7 земельні ділянки площею 1,6548 га та 0,4319 га, які розташовані на території Сокиричівської сільської ради Луцького району Волинської області, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №310952 від 06.11.2008.

Відповідно до довідки Сокиричівського старостинського округу № 67 від 14.01.2020 спадкодавець проживав до дня своєї смерті з дружиною (матір`ю позивача) ОСОБА_12 та синами ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_13 і ОСОБА_5 - братами позивача, які фактично прийняли спадщину, оскільки разом проживали.

Від імені матері ОСОБА_12 в нотконторі на підставі довіреності від 14.01.2020 діяв позивач ОСОБА_2 .

14.01.2020 ОСОБА_12 подала заяву до нотконтори, в якій відмовилась від належної ій за законом та обов`язкової частки спадщини після смерті чоловіка.

23 січня 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Цього ж дня йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 1,6548 га, кадастровий номер :08:000:0993, а також площею 0,4319 га, кадастровий номер :08:000:0994, згідно з Державним актом серії ЯД № 310952 від 06.11.2008.

Зі спадкової справи також убачається, що 06 лютого 2025 року та 13 лютого 2025 року позивач ОСОБА_2 звертався до Ківерцівської районної державної нотаріальної контори Волинської області із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на цілий житловий будинок (1), погріб, колодязь, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частки права на земельну частку (пай), що знаходиться в колишньому АПТ «Урожай» Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області.

Постановою державного нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Єрмолай Л. В. №116/02-31 від 11 лютого 2025 року відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на цілий житловий будинок (1), погріб, колодязь, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав відсутності правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця на цілий вищевказаний житловий будинок, оскільки ОСОБА_7 належала 1/2 частка цього житлового будинку .

Крім того, з копії спадкової справи №179/2011 після смерті ОСОБА_9 вбачається, що 18 квітня 2011 року до Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області із заявою при прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась дочка спадкодавця - ОСОБА_3 .

28 березня 2024 року до складу спадкового майна ОСОБА_9 увійшло право на земельні ділянки площею 1,1789 га та 0,4485 га, які розташовані на території Ківерцівської міської ради Луцького району Волинської області, згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії РЗ №127736 та сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0101409 від 31.12.1996р.

Того ж дня, 28 березня 2024 року, державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Єрмолай Л. В. ОСОБА_3 - дочці ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказані земельні ділянки.

Крім того, з даної спадкової справи вбачається, що 28 березня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_9 та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_9 успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак не встигла оформити своїх спадкових прав так як померла.

31 травня 2024 року державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Єрмолай Л. В. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_9 на 1/2 частки вищезазначеного спірного житлового будинку .

Як убачається із договору дарування, посвідченого Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області за Р№1-3609, від 30 серпня 2024 року, відповідач у справі ОСОБА_3 подарувала належну їй 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

Згідно з інформацєю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №411164656 від 03 лютого 2025 року житловий будинок загальною площею 64,1 кв.м, житловою площею 35,2 кв.м, з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 080), є спільною частковою власністю по 1/2 частки ОСОБА_4 (згідно з договором дарування, посвідченим Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області №1-3609 від 30.08.2024 ) та батька позивача по справі ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року .

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_8 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто під час дії ЦК УРСР, то положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлої ОСОБА_8 .

Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 527 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкомства одного, ількох або всіх спадкоємців за законом.

Згідно із частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлим батькам.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК УРСР).

Отже, в даній справі встановлено, що після смерті ОСОБА_8 у 2002 році спадщину прийняли фактично шляхом користування майном спадкодавця її син ОСОБА_7 та дочка ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 оформив своє право на спадщину, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину у 2009 році, та помер у 2019 році, а ОСОБА_9 не отримувала свідоцтва на свою частину спадщини, оскільки померла в 2010 році.

Отже, від часу смерті (з 2002 року) та з дати отримання свідоцтва про право на спадщину (з 2009 року) і до своєї смерті (2019 року) батько позивача як спадкоємець померлої ОСОБА_8 не висловлював жодних заперечень щодо змісту заповіту своєї матері та свідоцтва про право на спадщину.

Разом з тим, як визначено у ст.1300 ЦК України, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадину На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, оскільки спадкоємці померлої баби позивача ОСОБА_8 , які мали право на пред`явлення вимоги до суду про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, таким правом не скористались, то суд першої інстанції правильно відмовив у вимогах позивачу, який не є спадкоємцем своєї баби ОСОБА_8 , а спадкував після смерті батька ОСОБА_7 .

За новим Цивільним Кодексом статтею 1218 встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути, зокрема: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зроблено висновок, що свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 Верховний Суд зазначив, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже, у справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено, що в ході оформлення спадкових прав позивача та здійснення державним нотаріусом реєстраційних дій було дотримано умови, підстави та процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину (р.№2-1284), яке видане 27.10.2009р. ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_8 державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Літвак Н.В., на належний йому розмір спадкового майна.

Також не встановлено обставин, які би слугували підставою для внесення змін до виданого позивачу свідоцтва про право на спадщину в частині зміни 1/2 (однієї другої) на 1 (одну цілу) частки.

Вимога позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2024 на 1/2 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори відповідачу по справі ОСОБА_3 , також є безпідставною та спростовується матеріалами справи і долученими до неї письмовими доказами.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Судом не встановлено порушення прав позивача при укладенні відповідачами оспорюваного договору дарування.

Колегія суддів також вважає, що позивач не довів обставин, які би вказували, що відповідачі, обираючи між собою вид договору на відчуження частини будинку, створили умови, які порушують, не визнають або оспорюють його права, свободи чи законні інтереси.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтверджено незаконність укладення оспорюваного договору дарування від 30 серпня 2024 року, що відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. На час укладення оспорюваного договору дарування частки житлового будинку не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні майном, що відчужується за цим правочином.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваним договором дарування нерухомого майна було порушене конституційне право ОСОБА_2 на власність щодо цілого будинку є безпідставними, оскільки спадкодавець ОСОБА_7 своє право на спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_8 реалізував за життя, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом 27 жовтня 2009 року, його в подальшому не оспорював, та здійснив державну реєстрацію права власності за собою на частину спірного житлового будинку у встановленому законом порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконну відмову у задоволенні вимог в частині визнання права на приватизацію земельної ділянки в порядку спадкування, що позбавило, на думку позивача, майнових прав на спадкове майно, то слід зазначити наступне.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та йогодержавної реєстрації (стаття 125 ЗК України).

Земельний кодекс України встановлює, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.

Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц та у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 545/1631/19, від 24 грудня 2021 року у справі № 343/1341/20.

Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці в порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Звертаючись із даним позовом, позивач зазначав, що згідно з рішенням №6/4 Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області від 03 квітня 1996 року спадкодавцю ОСОБА_8 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлових будинків, ведення особистого підсобного господарства площею 0,5 га в с. Бодячів Ківерцівського району Волинської області. Спадкодавець дану земельну ділянку не приватизувала.

Згідно зі ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації, тобто у даному випадку спадкодавець за життя не встигла розпочати та провести державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку.

Як убачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_8 01 жовтня 2009 року в заяві, поданій до Ківерцівської державної нотаріальної контори, син спадкодавця ОСОБА_7 , який прийняв спадщину після смерті матері, щодо земельної ділянки 0,50 га, виділеної матері рішенням Сокиричівської сільської ради Ківерцівського району від 03.04.1996 р.№ 6/4, не вказував.

Державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Літвак Н.В. йому не було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю земельну ділянку.

Особливістю звернення до суду з вимогами про визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельних ділянок є те, що позивач вправі порушувати питання про визнання майнового права, набутого спадкодавцем за життя, тобто особистого майнового права спадкодавця.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, ні позивач, ні спадкодавці за життя, не звертались до відповідних компетентних органів з питань оформлення права власності на вказані земельні ділянки та не отримували відмов цих органів.

Крім того, в цьому випадку при зверненні з даними позовними вимогами позивач ОСОБА_2 повинен би відповідачем визначити відповідний орган місцевого самоврядування, який компетентний в питанні оформлення прав власності на земельні ділянки.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що позивач звернувся з вимогами щодо спадкування права на завершення приватизації землі передчасно.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги відсутні.

Крім того, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду вважає, що воно підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/129 наведено правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку.

З огляду на зміст частини восьмої статті 141 ЦПК України сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, й після судових дебатів, але виключно за наявності сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Тобто, для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Як убачається з матеріалів справи, в ході розгляду даної цивільної справи адвокатом Радюк З.О. здійснювалось представництво інтересів відповідачів по справі Клименко О.Д. та ОСОБА_4 та під час судових дебатів у справі вона заявила про розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн, які відповідачі понесли у зв`язку із розглядом даної цивільної справи. Просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу по 10000 грн кожній.

Врахувавши конкретні обставини цієї справи, час, витрачений адвокатом на надання правової допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені представником відповідачів по справі адвокатом Радюк З.О. витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача в користь відповідачів, у рівних частках по 5000 грн кожному.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції додержано норми процесуального права при вирішенні питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі, суд врахував обставини, на які покликались сторони у своїх заявах, а також додані ними докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а тому апеляційний суд вважає, що ці доводи висновків суду не спростовують та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права позивачем.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу та в суді апеляційної інстанції представник відповідачів ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на користь відповідачів судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 12000 грн в суді апеляційної інстанції. На підтвердження реальності їх понесення долучила розрахунок суми гонорару адвоката за надану професійну правничу допомогу, копії квитанції до платіжної інструкції.

Виходячи з того, що стороні позивача були відомі надані суду апеляційної інстанції докази щодо розміру понесених відповідачами витрат та зміст відзиву, однак заперечень від нього з цього приводу не надійшло, то колегія суддів, беручи до уваги вимоги ст.137, 141 ЦПК України, дійшла висновку про задоволення вказаної заяви.

З огляду на викладене, судова колегія вважає достатньо доведеним розмір оплати відповідачами послуг адвоката та співмірність визначеного розміру зі складністю справи та переліком наданих послуг, тому вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу по 6000 гривень кожному відповідачу.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 листопада 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 грудня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати на правничу допомогу по 6000 (шість тисяч) гривень кожному відповідачу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: