ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 753/11277/22

провадження № 61-11821св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року у складі судді Мицик Ю. С. та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року у складі колегії суддів:

Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., Мельника Я. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна, ОСОБА_2 , про скасування акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі -

ПАТ «Державний ощадний банк України»), Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В., ОСОБА_2 , про скасування акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 липня 2015 року на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції

у м. Києві перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа № 753/9637/14-ц, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 03 липня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну ОСОБА_1 на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 54,20 кв. м, у рахунок погашення боргу перед ПАТ «Державний ощадний банк України» у загальній сумі 721 257,57 грн.

Постановою державного виконавця від 17 лютого 2016 року накладено арешт на все майно боржника та підготовлено пакет документів для подальшої реалізації арештованого майна Державним підприємством «СЕТАМ» (далі -

ДП «СЕТАМ»).

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 09 січня 2019 року

№ 381397 торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна - 1 026 223,00 грн.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 22 лютого

2019 року № 389234 повторні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна - 820 978,40 грн.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 05 квітня 2019 року

№ 396781 треті торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна - 718 356,10 грн.

14 травня 2019 року головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н. В. винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

14 травня 2019 року головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н. В. видано акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Акт видано на підставі Протоколу

ДП «СЕТАМ» від 05 квітня 2019 року № 396781 за лотом № 336239 у порядку передбаченому частиною першою статі 49 Закону України «Про іпотеку».

Разом із тим, постанова державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, на думку позивача не відповідають положенням статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 47, частини першої статті 49 Закону України «Про іпотеку». Передача майна іпотекодержателю оформлюється протоколом та актом про реалізацію предмета іпотеки,

а не актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

В акті про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу зазначено, що майно передано іпотекодержателю - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по Києву та Київській області акціонерного товариства «Ощадбанк», проте відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 13 липня 2015 року стягувачем зазначено

ПАТ «Державний ощадний банк України», а не його відокремлений підрозділ. Державний виконавець усупереч вимогам частини першої статті 49 Закону України «Про іпотеку», частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» здійснив залік забезпечених вимог не за початковою ціною нерухомого майна, що становить 1 026 223,00 грн, а за ціною проведення третіх прилюдних торгів - 718 356,10 грн.

18 червня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. видала свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за іпотекодержателем на спірне майно.

Оскільки державним виконавцем порушено процедуру передачі майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні, видане приватним нотаріусом свідоцтво про право власності на нерухоме майно слід визнати недійсним з одночасним скасуванням запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу).

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд:

- скасувати акт головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Стеценко Н. В. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 14 травня 2019 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 18 червня 2019 року (реєстровий номер 906), видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В.;

- скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за філією Головного управління по Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» права власності на спірну квартиру;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не має вирішального значення, чи майно було набуте новим власником за результатами торгів, що відбулися, чи було передане стягувачу у рахунок погашення заборгованості, оскільки торги було визнано такими, що не відбулися. У вказаних випадках такий перехід права власності здійснюється за результатами певної процедури, яку здійснило саме ДТ «СЕТАМ». Отже, оспорюваний акт є договором, а свідоцтво пропридбання нерухомого майна з прилюдних торгів підтверджуючим документом, виданим на підставі такого акта, який є правовстановлюючим документом.

Належними відповідачами у справі є Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві, ПАТ «Державний ощадний банк України»

та ДП «СЕТАМ», як продавець майна та організатор торгів, проте ДП «СЕТАМ» до участі у справі залучено не було.

ДП «Сетам» має бути залучено до участі у справі в якості відповідача, а непред`явлення до такого підприємства позову є самостійною правовою підставою для відмови у задоволенні позову.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині вимог про скасування акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, оскільки не залучено належного відповідача.

Визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора, ні інтерес боржника, тому це є неналежним способом захисту порушених прав.

Не підлягає задоволенню вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком та вимога про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про скасування акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу,

у задоволенні якої судом першої інстанції відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до участі у справі не було залучено належного співвідповідача - ДП «СЕТАМ», вказані обставини є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним акта про передачу майна стягувачу.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що не є належним способом захист прав позивача вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності, оскільки її задоволення не захистить ні інтерес кредитора, ні інтерес боржника. Вказане свідоцтво не породжує прав.

Крім того, апеляційний суд вказав про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і визнання за позивачем права власності на цю квартиру, тому що зазначені вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним та скасування акту про передачу майна стягувачу, у задоволенні якої відмовлено судом.

Доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що порушено закон при складанні акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є безпідставними, оскільки саме законом передбачено обов`язок державного виконавця винести такий документ у разі передачі стягувачу за його заявою майна у рахунок погашення боргу.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що передача державним виконавцем майна стягувачу не за початковою ціною - 1 026 223,00 грн, а за ціною третіх прилюдних торгів - 718 356,10 грн, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про іпотеку» у разі оголошення третіх прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною третіх прилюдних торгів у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 29 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 30 травня 2024 року, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2025 рокусправу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 1421/5229/12-ц, від 03 квітня 2019 року у справі

№ 755/5072/17, від 05 червня 2019 року у справі № 911/100/18, від 19 лютого

2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що було допущено порушення процедури реалізації предмета іпотеки, оскільки державний виконавець не звернувся до банку з пропозицією щодо вирішення питання про залишення за іпотекодержателем нереалізованого предмета іпотеки.

Положеннями закону не передбачено складання акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а тому дії державного виконавця у частині складання такого документа є незаконними.

Суди не звернули уваги на те, що у порушення положень закону предмет іпотеки передано іпотекодержателю за ціною - 718 356,10 грн, разом з тим початкова ціна - це ціна, з якої починаються торги при продажі майна на аукціоні.

Позивачем не було оскаржено дії ДП «СЕТАМ», тому суди дійшли помилкового висновку про необхідність залучення до участі у справі цього підприємства в якості відповідача.

Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 18 червня 2019 року видано за відсутності правових підстав для його видачі, тому підлягає визнанню недійсним.

Позивач з жовтня 2018 року по грудень 2019 року подавала до Центру надання адміністративних послуг Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації заяви про заборону на вчинення реєстраційних дій щодо спірної квартири. Разом з тим приватним нотаріусом усупереч вказаного обтяження було зареєстровано право власності за банком на спірне нерухоме майно.

Позиція інших учасників справи

08 жовтня 2024 року АТ «Державний ощадний банк України» подало письмові пояснення, в яких просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

23 жовтня 2024 року представник ОСОБА_2 - Горлатий О. В. через підсистему «Електронний Суд» подав відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_1 та просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої

статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1

частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року

у справі № 753/9637/14-ц задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України», що є правонаступником відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оцінену в сумі 758 100 грн.

Вказана квартира є предметом іпотеки за іпотечним договором № 6205

від 15 липня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , для задоволення вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», що виникли на підставі договору відновлювальної кредитної лінії від 15 липня 2008 року

№ 2667, у загальній сумі 719 437,57 грн, шляхом проведення прилюдних торгів.

03 липня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 753/9637/14-ц з примусового виконання вищевказаного рішення суду.

13 липня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції Романенко Л. П. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 753/9637/14-ц, виданого 03 липня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва.

11 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме квартири

АДРЕСА_1 .

18 травня 2018 року винесено постанову про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні. Згідно з висновком про вартість майна

від 10 серпня 2018 року, вартість вказаної квартири становить 1 026 223 грн.

05 жовтня 2018 року державним виконавцем підготовлено пакет документів для ДП «СЕТАМ» для подальшої реалізації арештованого майна боржника.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 09 січня 2019 року

№ 381397, торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна лота - 1 026 223,00 грн.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 22 лютого

2019 року № 389234 повторні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна лота - 820 978,40 грн.

Згідно з протоколом проведення електронних торгів від 05 квітня 2019 року

№ 396781 треті торги не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Стартова ціна лота - 718 356,10 грн.

16 квітня 2019 року на адресу Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві надійшла заява представника стягувача про залишення за собою предмету іпотеки за початковою ціною третіх прилюдних торгів.

14 травня 2019 року головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н. В. винесла постанову та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу за початковою ціною третіх прилюдних торгів - 718 356,10 грн.

18 червня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. видала свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, згідно з яким власником квартири АДРЕСА_1 , є ПАТ «Державний ощадний банк України», про що внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя,

а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб

або державних чи суспільних інтересах.

З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені

у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися

до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права

та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,

що встановлений договором або законом.

Верховний Суд ураховує, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено,

що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Порядок реалізації арештованого майна визначено відповідними положеннями Порядку.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується зі статтями 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а відтак така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку

з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215

ЦК України).

Разом із тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого

з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного

у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів,

а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна

як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.

Відповідно до вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують

і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір.

Недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа

як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17).

Тобто, для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

З аналізу змісту статей 203, 215, 650, 655 і 656 ЦК України вбачається, що: реалізація майна на прилюдних торгах полягає у продажі майна, за яким продавцем відчужуваного майна є боржник, переможець прилюдних торгів виступає покупцем, а особами, які мають право примусового продажу такого майна, є державна виконавча служба (приватний виконавець) та організатор електронних торгів; складання за результатами проведення прилюдних торгів акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Такий висновок Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 03 червня 2024 року у справі

№ 587/2230/21.

Водночас Закон України «Про виконавче провадження» допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися.

Аналіз положень статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складання акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

Однак за своєю правовою природою така процедура разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не може бути ототожнена з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

Відповідно до частини шостої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.

Отже, у в разі залишення стягувачем за собою нереалізованого майна оформлення та підписання договору купівлі-продажу майна як окремого документа законодавством не передбачено.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого

на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України, так як відсутній правочин.

Апеляційний суд не врахував, що у спірних правовідносинах електронні торги не відбулися.

За результатами проведення електронних торгів 09 січня 2019 року,

22 лютого 2019 року та 05 квітня 2019 року майно реалізовано не було у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Тобто електронні торги не відбулись,

що було засвідчено відповідним протоколом проведення електронних торгів.

Після того, як торги не відбулися, передача державним виконавцем спірного майна стягувачу відбувалася за іншою визначеною законом відокремленою процедурою передачі такого майна відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, приватним виконавцем 14 травня 2019 року у межах виконавчого провадження було винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Проте суд апеляційної інстанції не здійснював перегляд рішення суду першої інстанції по суті й, відмовляючи у задоволенні позову, виходив виключно з того, що ДП «СЕТАМ» не було залучено до участі у справі в якості співвідповідача,

а спір виник між позивачем та стягувачем, державним виконавцем

та ДП «СЕТАМ».

Разом з тим апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що у спірних правовідносинах торги не відбулися, а нерухоме майно передано стягувачу в рахунок погашення боргу за іншою процедурою, відмінною від процедури реалізації майна на торгах.

Отже, оскільки спірне майно реалізовано не на електронних торгах, тобто щодо спірного майна не укладався договір купівлі-продажу, а майно передано стягувачу в рахунок заборгованості за його заявою, тому у цій справі відсутні правові підстави для залучення до участі у справі організатора електронних торгів - ДП «СЕТАМ».

Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не врахував, що

у ДП «СЕТАМ», яке проводило електронні торги з реалізації спірного майна,

не виникають права та обов`язки щодо повернення майна.

Суд апеляційної інстанції на вказане не звернув уваги, формально відмовивши

у задоволенні позову з підстави незалучення ДП «СЕТАМ» до у часті у справі в якості співвідповідача.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 17 лютого 2021 року у справі № 199/4891/19-ц, від 23 липня 2025 року у справі № 947/26071/22.

Отже, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню у повному обсязі, оскільки, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд апеляційної інстанції посилався на те, що вони є похідними від вимоги про скасування акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, тобто фактично судом спір не вирішено.

Разом з тим Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів

(постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Враховуючи наведене ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витратВерховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська