Справа № 496/6709/25
Провадження № 2/496/884/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Шаньшиної М.В.

за участі секретаря судового засідання Ткаченко В.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду м. Біляївка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд: визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 01.03.2025 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 грн., щомісяця до його повноліття тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стягуються на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26.10.2025 року по справі №496/3861/21.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 18.08.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб. У шлюбі у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.06.2021 року по справі № 496/1684/21 розірвано шлюб, зареєстрований 18.08.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Біляївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 71.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.10.2021 року по справі № 496/3861/21 позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн., щомісяця до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з дня подачі позовної заяви з 01.09.2021 року.

Постановою старшого державного виконавця від 10.01.2022 року про відкриття виконавчого провадження відкрито ВП № 68095007 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн., щомісяця до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , починаючи з дня подачі позовної заяви з 01.09.2021 року.

Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 17.09.2025 року у ВП № 68095007 встановлено, шо Боржник ( ОСОБА_1 ) щомісячно сплачував аліменти на утримання сина з початку відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 23.01.2025 року по справі № 496/5066/21 закрито провадження у справі та затверджено мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у майні, яка перебуває у спільній власності подружжя.

З моменту розірвання шлюбу між сторонами дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за домовленістю сторін почергово проживав то з матір`ю ОСОБА_4 то з батьком ОСОБА_1 без конкретного графіку періодичності та тривалості почергового проживання.

З 01.03.2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом з позивачем у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві особистої приватної власності згідно з мировою угодою, затвердженою ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 23.01.2025 року по справі № 496/5066/21.

Проживання дитини з батьком обумовлене бажанням дитини. Дитина проживає з батьком з 01.03.2025 року. Позивач повністю забезпечує дитину матеріально, дбає про освіту та виховання сина.

Після розірвання шлюбу сторін, відповідач уклала новий шлюб у якому у неї нещодавно народилась дитина та вона з об`єктивних причин змушена приділяти багато уваги та часу новонародженій дитині.

Місце проживання відповідача зареєстроване у батьків позивача, проте, фактично вона проживає та орендує житло у м. Біляївка за іншою адресою.

Натомість позивачу на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 116,8 кв.м., житловою площею 57 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210.

ОСОБА_3 висловив чітке бажання проживати разом із батьком. Він почувається у стабільному, безпечному та гармонійному середовищі, де має всі умови для розвитку. Відривати дитину від цього середовища означало б створити для нього психологічний дискомфорт, що суперечить принципу найкращих інтересів дитини.

Отже позивач займається вихованням та розвитком дитини, в його силах забезпечити повноцінний та гармонійний розвиток дитини через визначення місця проживання сина разом із батьком. Позивач на психіатричному обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Позивач вважає, що в інтересах дитини проживати разом з позивачем. Позивач здатен у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток особистості сина в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Таким чином, саме проживання дитини разом із позивачем відповідає принципу найкращих інтересів дитини, а також фактично відображає вже усталений спосіб житія дитини, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити.

Від відповідача надійшла заява в якій остання просила розглядати справу у її відсутність, в якій також зазначила, що позов визнає та просить задовольнити.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору надійшла заява про проведення судового засіданні у її відсутність, та просила при ухваленні рішення прийняти до уваги висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Судом ухвалено рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав.

Так, за змістом ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу.

Так, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що від позивачки та відповідачів надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивачка підтримує позовні вимоги, а відповідачі позов визнали, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого позивача та відповідачки, на підставі наявних у суду матеріалів та керуючись ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд може ухвалити рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачкою.

Верховний Суд у своїй Постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.06.2021 року. Вказане рішення набрало законної сили 08.07.2021 року.

У вказаному шлюбі у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №10446 від 21.11.2012 року народження.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26.10.2021 року присуджено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_6 , на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісяця до його повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з дня подачі позовної заяви з 01 вересня 2021 року.

Постановою від 10.01.2022 року старшим виконавцем Біляївського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Згамою З.О. було відкрито виконавче провадження №68095007 по виконавчому листу №496/3861/21 виданого 03.12.2021 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 .

Згідно з розрахункоом заборгованості зі сплати аліментів по ВП №68095007 від 17.09.2025 року ОСОБА_1 розмір заборгованості зі сплати аліментів підлягаючих сплаті на підставі виконавчого листа, по справі №496/3861/21, що виданий 03.12.2021 року, станом на 17.09.2025 року становить 3500 грн.

Відповідно до характеристики директору ліцею ОСОБА_7 від 11.09.2025 року ОСОБА_3 , 09.11.2012 року є учнем 7-Б класу Біляївського ліцею №2 Біляївської міської ради Одеського району Одеської області та навчається з 01.09.2019 року. Вихованням хлопчика займається тато ОСОБА_1 . Тато постійно підтримує зв`язок із класним керівником та дирекцією ліцею, контролює навчання дитини, цікавиться його успіхами та досягненнями.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади №2025/006695450 від 21.05.21025 року встановлено, що ОСОБА_3 , 09.11.2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади №674 від 01.09.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії рішення Біляївської міської ради Одеського району Одеської області від 12.02.2026 року за №51 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », згідно з яким було затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , з якого вбачається за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання батька ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Вирішуючи дану справу, суд виходить з того, що відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Враховуючи, що позивач займається вихованням сина, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Отже, суд задовольняє позовну вимогу щодо визначення місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , встановленого відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26.10.2021 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Згідно ст. 188 СК України, батьки можуть бути звільненні від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Тобто, сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 4 статті 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені правові норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Стаття 183 СК України зазначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів, оскільки вказане дає підстави вважати, що позивач займається вихованням та утриманням дитини.

Враховуючи правову природу аліментів (які є власністю дитини), їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд має враховувати при вирішенні спору наявність підстав для подальшого стягнення аліментів з особи, з яким, за встановленими обставинами справи, проживає дитина.

Суд вважає, що обставини, які виникли після постановлення судового рішення від 26.10.2021 року, а саме проживання дитини разом з батьком, а також фактичне не проживання дитини з матір`ю мають істотне значення та є підставою, яка вказує на необхідність звільнення платника аліментів від подальшої сплати таких періодичних платежів, адже у такому випадку, той з батьків із ким проживає дитина набуває право на отримання аліментів, а в іншого з батьків таке право припиняється, що відповідає встановленому статтею 141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків стосовно своєї дитини.

На підставі поданих позивачем доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично та юридично проживає разом із батьком ОСОБА_1 в м. Біляївка. З огляду на таке, суд дійшов висновку, що подальше стягнення аліментів із батька на користь матері є безпідставним, більше не відповідає інтересам дитини та реальним обставинам справи.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовна заява в цій частині також підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 200, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Біляївської міської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання дитини та звільнення від сплати аліментів задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 01.03.2025 року від сплати аліментів на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3500,00 грн., щомісяця до його повноліття тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стягуються на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26.10.2025 року по справі №496/3861/21.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Суддя М.В. Шаньшина