ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 757/9845/16-ц

провадження № 61-4474св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобець Роман Юрійович, на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона була директором Приватного підприємства «Лакет» (далі - ПП «Лакет», підприємство), діяльність якого була пов`язана з виконанням робіт щодо нанесення дорожніх розміток фарбами та холодним пластиком, продажем матеріалів для будівництва доріг тощо. Замовниками таких робіт переважно були державні підприємства, а закупівлю будівельних матеріалів підприємство здійснювало в іноземних компаній.

У зв`язку з неналежним виконанням державними підприємства зобов`язань щодо оплати виконаних ПП «Лакет» робіт, у підприємства виникла заборгованість перед іноземними постачальниками у розмірі 400 000,00 дол. США.

Із метою погашення зазначеної заборгованості вона, як фізична особа, на початку 2010 року звернулася до ОСОБА_2 , який є її рідним братом, з проханням надати у борг грошові кошти, на що він погодився, надавши їй у борг 400 000,00 дол. США, строком повернення - до квітня 2013 року.

Із квітня 2010 року вона сплачувала ОСОБА_2 борг у розмірі 5 500 дол. США щомісячно. Станом на кінець 2012 року загальна сума поверненого боргу становила 181 500,00 дол. США.

На початку 2013 року ОСОБА_2 почав вимагати від неї негайного погашення залишку заборгованості шляхом психічного тиску, зокрема, принижував, ображав та залякував фізичною розправою і втратою житла. Він склав та надав їй для підписання договір позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ, згідно з яким він, нібито, ще раз позичив їй гроші у розмірі 647 000,00 дол. США.

Однак позивачка не отримувала грошових коштів від відповідача, а договір позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ підписала як гарантію повернення боргу у розмірі 400 000,00 дол. США, який вона отримала у 2010 році та частково погасила його. Зокрема з березня 2013 року до січня 2015 року вона продовжувала сплачувати відповідачу по 6 500,00 дол. США щомісячно, а також додатково повернула йому 2 300,00 дол. США у травні 2014 року і 8 000,00 дол. США у лютому 2015 року, а всього - 341 300,00 дол. США.

Посилаючись на те, що підписуючи договір позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ, вона не усвідомлювала значення своїх дій, повністю довіряла відповідачу як рідній людині та не перевіряла зазначену у договорі суму позики, ОСОБА_1 , просила суд визнати зазначений договір позики недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11 у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не обґрунтовувала наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним посиланням на зазначену норму ЦК України.

Позивачка не довела, що укладення договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST відбулося під впливом насильства, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до вимог частини першої

статті 231 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 04 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, справу № 757/9845/16-ц направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що заявивши вимогу про визнання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ недійсним, позивачка, зокрема, посилалася на те, що при підписанні договору позики від 28 лютого 2013 року вона не усвідомлювала значення своїх дій.

Аналогічні доводи вона неодноразово зазначала у письмових поясненнях, посилаючись на висновок судово-психіатричної експертизи від 07 березня 2017 року № 11, згідно з яким у момент підписання оспорюваного правочину та станом на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), вона страждала на «Важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно МКХ-10)» і не могла усвідомити значення своїх дій та керувати ними.

Як на правову підставу позову ОСОБА_1 посилалася на частину першу статті 231 ЦК України, якою визначено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства.

Водночас, вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд апеляційної інстанції не встановив справжньої правової природи правовідносин, не застосував правову норму, яка підлягала застосуванню, не перевірив наявність підстав для визнання правочину недійсним відповідно до вимог частини першої статті 225 ЦК України, а тому дійшов помилкового висновку про порушення судом першої інстанції принципу диспозитивності та передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в частині визнання недійсним договору позики скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно залишив клопотання ОСОБА_2 про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи без розгляду.

Зокрема, місцевий суд не звернув уваги на те, що 24 листопада 2016 року експерти звернулися до суду з клопотанням про надання додаткових матеріалів, зокрема, оригіналу медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 з Київського міського психоневрологічного диспансеру, де вона лікувалася з 10 січня

2013 року, а також матеріалів цивільної справи № 761/19282/15-ц за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Суд першої інстанції із відповідним запитом до Київського міського психоневрологічного диспансеру не звертався, водночас матеріали справи містять розписку представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про надання суду оригіналу медичної карти позивачки, яка була видана представнику на підставі її запиту від 31 травня 2016 року.

У висновку судової психіатричної експертизи від 07 березня 2017 року зазначено, що висновок експертів ґрунтувався також на інформації, зазначеній у медичній

карті амбулаторного хворого ОСОБА_1 з Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, яка була надана суду представником позивачки у непрошитому та непронумерованому вигляді.

Після отримання висновку судово-психіатричної експертизи від 07 березня 2017 року, суду першої інстанції були надані документи, які свідчать, що 28 лютого 2013 року (у день підписання оспорюваного договору) ОСОБА_1 повернулася з Італії до України, скориставшись авіаперевезенням, тобто вона проходила паспортний та митний контролі, а також здійснювала фінансові операції як керівник підприємства.

Експерт ОСОБА_4 пояснила суду першої інстанції, що зазначені обставини не були враховані при проведенні судово-психіатричної експертизи, оскільки не були відомі експертам.

Крім того, суду першої інстанції була надана копія протоколу допиту

ОСОБА_5 як свідка, складеного 18 жовтня 2017 року під час досудового розслідування, який пояснив, що має загальний стаж роботи в області психіатрії понад 30 років та вважає, що виходячи із психічного стану ОСОБА_1 , згідно з описаною клінічною картиною, на тлі приймання антипсихотичних ліків, вона не могла керувати автотранспортом та здійснювати професійну діяльність і не могла укладати будь-які правочини.

Установивши зазначені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи та зобов`язання позивачки з`явитися за викликом експертів.

Зазначені вимоги апеляційного суду ОСОБА_1 не виконала, доказів на підтвердження наявності поважних причин неявки до експертної установи суду не надала.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачка ухилилася від участі в експертизі та, відповідно, недоведеність її тверджень про те, що у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобець Р. Ю., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2024 року.

Як на підставу касаційного оскарження позивачка посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції статті 109 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми процесуального права у подібних правовідносинах.

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та безпідставно не розглянув клопотання позивачки про проведення засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції або відкладення засідання до дати повернення позивачки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 07 березня 2017 року № 11, у якому чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору позики позивачка не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вирішуючи питання про призначення повторної експертизи, суд апеляційний суд не звернув уваги на те, що така експертиза може бути призначена, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Сумніви суду апеляційної інстанції обґрунтовувалися відомостями про перетин позивачкою кордону у період погіршення психічного стану, здійснення ПП «Лакет» фінансових операцій, а також наданим відповідачем протоколом допиту свідка у кримінальному провадженні.

Водночас суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що свідок не є атестованим судовим експертом; з наданих Державною прикордонною службою України документів неможливо встановити, з якою метою, та в чиєму супроводі позивачка перетинала кордон; відомості, надані Акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), стосуються ПП «Лакет», а не безпосередньо ОСОБА_1 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції не мав правових підстав для призначення повторної судової експертизи.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не розглянув клопотання ОСОБА_1 про проведення засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції або відкладення засідання до дати повернення позивачки в Україну та навіть не з`ясував можливість проведення огляду позивачки в режимі відеоконференції.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 109 ЦПК України, не врахував, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

ОСОБА_1 виїхала за кордон до призначення судом апеляційної інстанції повторної судово-психіатричної експертизи, а отже не здійснювала жодних умисних дій з метою ухилення від її проведення. Вона повідомила суд про неможливість прибути на засідання комісії з поважних причин та зверталася з проханням організувати участь у засіданні в режимі відеоконференції.

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Федорова С. Д., у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи № 761/19282/15-ц ОСОБА_1 заперечувала щодо стягнення з неї боргу за договором позики, посилаючись на те, що при укладенні зазначеного договору вона довіряла ОСОБА_2 як рідному брату, а тому вказану у договору суму грошових коштів не перевіряла та вважала, що фактично цей договір є пролонгацією попереднього договору позики.

Тобто, ОСОБА_1 оспорювала договір позики з тих підстав, що грошові кошти або речі насправді не були одержані нею або були одержані нею у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Рішенням Шевченківського районного суду від 16 лютого 2016 року у справі № 761/19282/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнено зі ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST у розмірі 15 541 914,65 грн, з яких: 10 452 475 грн - сума основного боргу, 5 085 785,65 грн - штраф, 3 654,00 грн -судовий збір.

Із метою уникнення виконання зазначеного судового рішення, 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики від28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST недійсним, який мотивувала тим, що зазначений договір вона уклала під впливом психологічного тиску на неї та їхню з відповідачем матір і одночасно посилалася на те, що при підписанні договору вона довіряла ОСОБА_2 як рідному брату та не перевіряла зазначених у договорі сум.

Тобто, позивачка стверджувала про приниження, образи, залякування фізичною розправою та втратою житла з боку брата і одночасно про те, що вона брату довіряла.

У вересні 2016 року, після проведення чотирьох судових засідань та допиту свідка, який, зокрема, підтвердив факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів за договором позики, вона знову змінила свою позицію, посилаючись на те, що з 2013 року хворіла на психічну хворобу та в момент укладення договору позики не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що позивачка вводить суд в оману з метою уникнення повернення боргу. Така поведінка позивачки не відповідає добросовісності та чесній діловій практиці.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року ОСОБА_1 зобов`язано з`явитися для проведення судово-психіатричної експертизи за викликом експертів, однак вона ухилилася від її проведення.

При цьому проведення судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції, як і за наявними у справі документами, неможливе, оскільки законодавством України чітко встановлено, що для проведення судово-психіатричної експертизи, визначення психічного стану особи, участь цієї особи у проведенні експертизи є обов`язковою.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотанням про відкладення проведення експертизи до моменту повернення в Україну, ОСОБА_1 відмовилася повідомити суду навіть орієнтовну дату свого повернення.

Зазначене у сукупності дає підстави для висновку про те, що позивачка ухилилася від проведення експертизи, а тому суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин статтю 109 ЦПК України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобець Р. Ю., на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобець Р. Ю., на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року з підстав, визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано із Печерського районного суду міста Києва матеріали справи № 757/9845/16-ц.

У липні 2025 року матеріали справи № 757/9845/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 3004/2013/ST, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 400 000,00 грн, що в еквіваленті становило 647 000,00 дол. США, на строк до 30 квітня 2016 року (т. 1 а. с. 36 - 38).

Згідно з письмовою розпискою від 28 лютого 2013 року, яка є додатком № 1 до договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST, ОСОБА_1 зобов`язалася: 1) у термін до шістнадцятої години 30 квітня 2016 року повернути позику в розмірі 5 400 000,00 грн готівкою, яку надав їй 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 ; 2) якщо сума грошей у гривні не буде дорівнювати сумі 647 000 дол. США, ОСОБА_1 зобов`язалася компенсувати усі витрати на придбання валюти дол. США, пов`язані з оплатою усіх податків чи зборів на готівкові валютообмінні операції на території України; 3) повертати щомісяця позикодавцю або уповноваженій позикодавцем особі грошові кошти згідно з умовами договору позики від 28 лютого 2013 року та додатками до договору позики від 28 лютого 2013 року ( т. 1 а. с. 41, 42).

Відповідно до графіка погашення позики, який є додатком № 2 до договору позики від 28 лютого 2013 року, у період з 29 березня 2013 року до 30 січня 2015 року позичальник сплатила, а позикодавець отримав щомісячно по 6 500,00 дол. США (т. 1 а. с. 39 - 40).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 761/19282/15-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2013 року у загальному розмірі 15 541 914, 65 грн.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судово-психіатричної експертизи, проведення якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України.

24 листопада 2016 року експерти Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології звернулися до суду з клопотанням

про надання додаткових матеріалів, зокрема, оригіналу медичної картки ОСОБА_1 з Київського міського психоневрологічного диспансеру, де вона лікувалася з 10 січня 2013 року, та матеріали цивільної справи № 761/19282/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики (т. 1 а. с. 124).

Медична карта ОСОБА_1 була видана Київським міським психоневрологічним диспансером представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі її запиту та копії довіреності від 31 травня 2016 року.

Згідно з розпискою від 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , надала експертам оригінал медичної картки позивачки з Київського міського психоневрологічного диспансеру та оригінал квитанції

(т. 1 а. с. 124).

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року

№ 11, складеним комісією експертів у складі: ОСОБА_6 , ОСОБА_4, ОСОБА_7 у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), страждала на «важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно з МКХ-10)».

У момент підписання договору позики № 3004/2013/ST від 28 лютого 2013 року та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У висновку зазначено, що медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_1 з Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 була надана експертам у непрошитому та непронумерованому вигляді (т. 1 а. с. 162 - 171).

28 лютого 2013 року (у день підписання оспорюваного договору) ОСОБА_1 повернулася до України з Італії, скориставшись авіаперевезенням, а також здійснювала фінансові операції як керівник підприємства (відомості Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби

України від 22 лютого 2018 року № 0.184-9503/0/15-18 (т. 1 а. с. 208); відомості

ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 12 квітня 2017 року № 30.1.0.0/2-20170407/3679

(т. 1 а. с. 209)).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року клопотання ОСОБА_2 задоволено частково.

Призначено у справі № 757/9845/16-ц повторну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити питання:

чи страждала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на будь-який психічний розлад на момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ?

чи була здатна ОСОБА_1 за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними до моменту підписання договору позики

від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ, на момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ?

Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи; попереджено експертів про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку за статтями 384, 385 КК України; встановлено строк проведення експертизи - два місяці з моменту отримання матеріалів справи.

Надано у розпорядження експертів матеріали справи.

Витребувати з Київського міського психоневрологічного диспансеру медичну документацію стосовно ОСОБА_1 починаючи з 10 січня 2013 року.

Зобов`язано ОСОБА_1 з`явитися за викликом експертів та попереджено її про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Оплату експертизи покладено на ОСОБА_2 .

Провадження у справі зупинено до отримання висновку експертів (т. 3 а. с 146 - 149).

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Зазначене дає підстави для висновку, що підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 242/61/19).

У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те, що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанову Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19).

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У частині першій статті 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити, у тому числі, психічний стан особи.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (постанова Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17).

Із матеріалів справи відомо, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судово-психіатричної експертизи, проведення якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, яких суд попередив

про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

На вирішення експертів поставлено питання:

який діагноз характеризує стан ОСОБА_1 у момент підписання договору позики від 29 березня 2013 року №3004/2013/ST? Що могло стати причиною такого психічного стану ОСОБА_1 ?

чи могла ОСОБА_1 , перебуваючи у такому психічному стані та підписуючи договір позики від 29 березня 2013 року № 3004/2013/ST, мати здоровий розум і ясну пам`ять, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зобов`язано експертів провести експертизу протягом одного місяця з дня надходження матеріалів цивільної справи.

Оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 .

У розпорядження експертів надано матеріали цивільної справи №757/9845/16-ц в одному томі.

Роз`яснено сторонам, що відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України 2004 року, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Провадження у справі було зупинено до отримання висновку експерта.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11 складеного комісією експертів у складі: ОСОБА_6., ОСОБА_4, позивачка у момент підписання договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/ST та на дату, вказану в ухвалі суду (29 березня 2013 року), страждала на «важкий депресивний епізод з психотичними симптомами (F32.3 згідно з МКХ-10)».

Заперечуючи стосовно обставин зазначених у висновку судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11, відповідач звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року зазначене клопотання було залишено без розгляду з тих підстав, що відповідач не довів наявності поважних причин неподання такого клопотання на стадії підготовчого судового засідання.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції визнав висновок судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11 обґрунтованим, оскільки у ньому чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що позивачка в момент укладення договору позики не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що згідно з частиною першою статті 225 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Заслухавши у судовому засіданні пояснення експерта ОСОБА_4 , суд не встановив, що висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 07 березня 2017 року суперечить законодавству та наявним матеріалам справи.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що обґрунтовуючи клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, відповідач посилався на те, що експертам не було надано всіх необхідних документів, які характеризують психічний стан позивачки на час підписання оспорюваного договору позики, про що йому стало відомо лише після допиту експерта ОСОБА_4 у судовому засіданні. Також ОСОБА_2 посилався на показання лікаря-психіатра ОСОБА_5 , який був допитаний як свідок під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року.

Перевіривши аргументи відповідача щодо наявності правових підстав для призначення у справі комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, апеляційний суд дійшов висновку про їх обґрунтованість та, відповідно, безпідставність висновку місцевого суду про залишення зазначеного клопотання відповідача без розгляду.

Надаючи оцінку висновку судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що згідно з медичною картою Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1, яка була надана експертам для дослідження, ОСОБА_1 проходила лікування

з 10 січня 2013 року. На прийомі у лікаря 15 лютого 2013 року висловлювала скарги на різке зниження настрою, неможливість сконцентрувати увагу, відсутність апетиту, безсоння, абсолютну байдужість до себе і оточення, повну невпевненість в собі, своїх діях і можливостях, головний біль, головокружіння, біль за грудиною. Також лікар зафіксував, що пацієнтка висловлює маячні ідеї майбутніх нещасть, що будуть з нею та її сім`єю, заторможена, відповідає на питання після паузи, тихим голосом, на обличчі відчуженість, на питання, які потребують концентрації уваги, відповісти не може, маячні ідеї знедолення, швидких бід, хвороб і смерті, мислення в повільному темпі, пам`ять знижена, критика свого стану формальна. Повторно оглядалася 07 березня 2013 року з аналогічними скаргами та діагнозом. Згідно з результатами огляду від 11 квітня 2013 року, 20 травня 2013 року психічний стан ОСОБА_7 - без змін.

Водночас відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 10 грудня 2017 року, адміністрація Держприкордонслужби України повідомила, що 28 лютого 2013 року ОСОБА_1 прилетіла до України рейсом Тревізо-Київ, 21 квітня 2013 року ОСОБА_1 виїжджала з України на автомобілі через пункт пропуску Лужанка та поверталася 13 травня 2013 року на цьому ж автомобілі.

Тобто, стан здоров`я ОСОБА_1 дозволяв їй виїжджати за кордон, керувати транспортним засобом, літати літаком, перетинати кордон України, проходити паспортний та митний догляди.

Крім того, матеріали справи містять відомості про те, що у зазначений період ОСОБА_1 здійснювала фінансові операції як керівник ПП «Лакет».

Апеляційний суд також урахував показання ОСОБА_5 , який був допитаний як свідок під час досудового розслідування 18 жовтня 2017 року, має загальний стаж роботи в області психіатрі більше 30 років, згідно з якими, виходячи з психічного стану ОСОБА_1 , згідно з описаною клінічною картиною, на тлі приймання антипсихотичних ліків, вона не могла керувати автотранспортом та здійснювати професійну діяльність, і не могла укладати будь-які правочини.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що висновок судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11 не відповідає матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності, що відповідно до частини другої статті 113 ЦПК України є підставою дляпризначення повторної судової психіатричної експертизи.

Відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц).

Процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (постанова Верховного Суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).

Таким чином, установивши, що висновок судово-психіатричного експерта

від 07 березня 2017 року № 11 не відповідає матеріалам справи та викликає сумніви у його правильності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для призначення у справі повторної психіатричної експертизу.

Зазначене спростовує аргументи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 07 березня 2017 року № 11, у якому чітко та однозначно, без будь-яких припущень встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору позики позивачка не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Постановляючи ухвалу від 31 серпня 2022 року про призначення повторної судової психіатричної експертизи, суд апеляційної інстанції зобов`язав ОСОБА_1 з`явитися за викликом експертів та попередив її про наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Із матеріалів справи відомо, що зазначена ухвала була оголошена у судовому засіданні 31 серпня 2022 року за участі представника ОСОБА_1 - адвоката Кобця Р. Ю., якому також була направлена копія ухвали суду від 19 жовтня 2022 року про зміну експертної установи для проведення призначеної повторної судової психіатричної експертизи.

05 травня 2023 року Київський апеляційний суд надіслав на поштову адресу ОСОБА_1 та електронну адресу її представника - адвоката Кобця Р. Ю. листи з повідомленням про необхідність позивачці з`явитися до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» 31 травня 2023 року з 09 год 00 хв до 15 год 00 хв на засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи (т. 3 а. с. 211, 231 - 232).

29 травня 2023 року адвокат Кобець Р.Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , повідомив суд апеляційної інстанції про те, що через постійні ракетні обстріли та проблеми зі здоров`ям ОСОБА_1 не перебуває в м. Києві та в околицях столиці, а також, з урахуванням відсутності розуміння щодо стабілізації безпекової ситуації в м. Києві, ОСОБА_1 не може повідомити орієнтовну дату повернення, а тому просить проводити судово-психіатричну експертизу за наявними в матеріалах справи документами (т. 3 а. с. 237).

02 червня 2023 року Київський апеляційний суд повідомив ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кобця Р. Ю. про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи за матеріалами справи, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зобов`язана з`явитися за викликом експертів, про що їй було повідомлено листом Київського апеляційного суду від 05 травня 2023 року та зазначено дату та час засідання комісії, а також роз`яснено наслідки неявки позивачки до 01 вересня 2023 року до експертної установи для проведення судової психіатричної експертизи (т. 3 а. с. 243, 244).

31 липня 2023 року суд апеляційної інстанції надіслав на поштову адресу ОСОБА_1 та електронну адресу її представника - адвоката Кобця Р. Ю. листи з повідомленням про необхідність ОСОБА_1 з`явитися з 09 год 00 хв до 15 год 00 хв до Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» на засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи (т. 4 а. с. 10 - 15).

28 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кобець Р. Ю., повідомив апеляційний суд про те, що 23 липня 2022 року ОСОБА_1 та її літня матір покинули територію України через воєнні дії, постійні ракетні обстріли, відсутність світла та водопостачання, а також проблеми зі здоров`ям.

ОСОБА_1 перебуває за кордоном та не може повідомити орієнтовну дату повернення до України, у зв`язку з чим просив забезпечити проведення засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції або відкласти засідання до дати повернення ОСОБА_1 у м. Київ (т. 4 а. с.17).

13 вересня 2023 року матеріали справи № 757/9845/16-ц були повернуті до Київського апеляційного суду без виконання ухвали суду від 31 серпня 2022 року про призначення повторної судово-психіатричної експертизи.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Зазначена норма процесуального права є імперативною щодо правових наслідків ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі. Законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо провести експертизу для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Згідно з частинами першою, третьою статті 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я.

Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

На час призначення судом апеляційної інстанції судової психіатричної експертизи (31 серпня 2022 року) організаційні засади проведення судово-психіатричної експертизи було визначено Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року № 865, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України

14 червня 2018 року за № 719/32171 (далі - Порядок № 865).

Згідно з пунктами 6, 8 Порядку № 865 за формою проведення судово-психіатрична експертиза може бути амбулаторною, стаціонарною, посмертною. За процесуальними ознаками судово-психіатрична експертиза може бути первинною, повторною, додатковою.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 865 предметом судово-психіатричної експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Згідно з пунктами 17, 18 Порядку № 865 під час проведення амбулаторної та стаціонарної судово-психіатричної експертизи особа встановлюється за документами, що посвідчують її особу. З метою з`ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу експерти проводять психіатричний огляд, оцінюють об`єктивний анамнез, включаючи дані про спадковість психічних розладів, особливості психічного розвитку, сімейний і соціальний статус, особливості реагування на різні життєві ситуації, психічні травми, особливості психічного стану та поведінки під час проведення судово-психіатричної експертизи та в період дій, з приводу яких ведеться провадження у цій справі. Експерти оцінюють особливості зовнішнього вигляду, міміки, руху і мови особи, щодо якої проводиться судово-психіатричної експертизи, а також її манеру триматися під час обстеження. У разі виявлення короткочасних порушень свідомості описують їх тривалість, зовнішні прояви (збліднення шкірних покривів, наявність додаткових рухів тощо) для уточнення характеру патологічного стану.

Проводячи судово-психіатричну експертизу, експерти здійснюють соматичне обстеження особи. Окремо звертають увагу на виявлення слідів пошкоджень, у тому числі самоушкоджень, розташування і особливостей татуювань, оглядають волосисту частину голови для виявлення рубців і шрамів після перенесених травм, виявляють сліди ін`єкцій, оглядають слизову рота і язик (рубці, наявність слідів прикусів).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що для визначення наявності чи відсутності в особи психічного розладу експерти проводять психіатричний огляд особи та вчиняють перелік необхідних дій, передбачених, зокрема пунктами 17,18 Порядку № 865, які передбачають особисту присутність такої особи.

За таких обставин 02 червня 2023 року суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих процесуальним законом повноважень, ураховуючи зупинення провадження у справі на час проведення експертизи, правильно повідомив позивачку про неможливість проведення судово-психіатричної експертизи за матеріалами справи, повторно зазначив про необхідність її особистої участі у засідання комісії, а також роз`яснив наслідки неявки, передбачені статтею 109 ЦПК України.

Зазначене спростовує аргументи ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не розглянув її клопотання про проведення засідання комісії для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції навіть не з`ясував можливість проведення огляду позивачки в режимі відеоконференції, оскільки змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отримавши відповідь суду апеляційної інстанції від 02 червня 2023 року

щодо неможливості проведення судово-психіатричної експертизи у режимі відеоконференції, позивачка не була позбавлена можливості як до, так і після такого повідомлення суду, звернутися за відповідним роз`ясненням до експертів, однак, діючи на власний розсуд, таких дій не вчинила, висновку суду про неможливість проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи в режимі відеоконференції не спростувала.

Перевіривши доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 виїхала за кордон до призначення судом апеляційної інстанції повторної судово-психіатричної експертизи, а отже не здійснювала жодних умисних дій з метою ухилення від її проведення, колегія суддів Верховного Суду вважає їх необгрунтованими.

Із матеріалів справи відомо, що судовий спір, ініційований позивачкою, перебуває у провадженні судів різних інстанцій з березня 2016 року.

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд у постанові

від 04 травня 2022 року встановив порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема неврахування аргументів позивачки про те, що на момент укладення оспорюваного договору позики, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що стало підставою для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Із наведеного слідує, що під час нового апеляційного розгляду суду апеляційної інстанції належало встановити наявність/відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України.

Основні доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосувалися, зокрема необґрунтованості висновку судово-психіатричного експерта від 07 березня 2017 року № 11, а також помилкового залишення судом першої інстанції клопотання відповідача про призначення комплексної судової психолого-психологічної експертизи від 29 травня 2021 року (т. 2 а. с. 209 - 214 ) без розгляду.

Під час нового апеляційного розгляду, 06 липня 2022 року відповідач подав

до суду клопотання про виключення висновку судово-психіатричного експерта

від 07 березня 2017 року № 11 із числа доказів у справі (т. 3 а. с. 131 - 135);

21 липня 2022 року - клопотання про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи (т. 3 а. с. 136 - 143).

Зазначені клопотання були вирішені судом апеляційної інстанції у судовому засіданні 31 серпня 2022 року, у якому колегія суддів апеляційного суду, зокрема, з`ясувала позицію сторони позивачки щодо проведення повторної психіатричної експертизи, підстави її категоричної незгоди із проведенням такої експертизи, а також її місцезнаходження та можливість брати участь у проведення психіатричної експертизи.

Представник позивачки повідомив про те, що ОСОБА_1 продовжує лікування; вона заперечує щодо проведення повторної чи комплексної психіатричної експертизи, оскільки така експертиза була проведена, клопотання спрямоване на затягування розгляду справи, а також з огляду на подання зазначеного клопотання з порушенням процесуальних строків; позивачка перебуває за межами м. Києва, на скільки відомо представнику, на заході України, точно повідомити місто він не може, але вона в Україні (звукозапис судового засідання від 31 серпня 2022 року 11:38:30 - 11:39:36).

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що до призначення судом апеляційної інстанції повторної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 виїхала за кордон, що є поважною причиною її неявки на засідання комісії для проведення повторної судової психіатричної експертизи, спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 , за відсутності поважних причин, з травня 2023 року до серпня 2023 року не з`явилася на виклик експертів для проведення повторної судової психіатричної експертизи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка ухилилася від проведення експертизи, що відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України є підставою для відмови суду у визнанні факту про те, що на момент укладення договору позики від 28 лютого 2013 року № 3004/2013/SТ вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними та, відповідно, є підставою для відмови у визнанні зазначеного правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх оцінкою судом апеляційної інстанції, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанцій, повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, надавши належну оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кобець Роман Юрійович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк