ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року місто Київ

Справа № 758/3115/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6354/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Прудниковою Н.Г., на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей (суддя Захарчук С.С.)

ВСТАНОВИВ

У провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває вказаний позов, у якому позивач просить визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 .

14 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України та тим, що військова частина, де проходить службу відповідач, переведена на воєнний стан, а сам відповідач бере безпосередню участь у заходах для забезпечення оборони.

Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 09 грудня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , про зупинення провадження у справі - задовольнив, зупинив провадження у вказаній справі до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

Не погодившись з такою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Прудникова Н.Г. 22 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що хоча відповідач і перебуває у лавах ЗСУ, однак займає «штабну посаду» із місцем служби у м. Києві і не бере безпосередньої участі у бойових діях. Відповідач особисто давав пояснення органам опіки та піклування, а його дружина зазначала, що вони часто відпочивають разом у Черкаській області разом із дітьми - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , мають спільні інтереси, захоплюються рибалкою.

Окрім цього, відповідач має уповноваженого представника-адвоката, повноваження якого договором не обмежені, а тому у відповідача відсутні об`єктивні обставини, які унеможливлюють для нього участь у розгляді справи у зв`язку із його перебування у ЗСУ, напроти - він має об`єктивну можливість перебувати вдома, часто проводить час із дітьми та їздить із ними в іншу область.

Звертає увагу, що надані відповідачем докази не підтверджують переведення військової частини, у якій він служить, на воєнний стан, а також систематичність участі відповідача у бойових діях.

Вважає, що зупинення провадження у справі порушує її права на справедливий розгляд справи в розумний строк.

Київський апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2026 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, встановив учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу.

21 січня 2026 року надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Чорній Д.О., у якому проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану.

Київський апеляційний суд ухвалою від 02 лютого 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, щодо зупинення провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.

Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.

У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Зазначена норма забезпечує дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд. Це є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі. Виняток для суду з наведеного правила складає ситуація, коли дотримання приписів статті 251 ЦПК України вступає у суперечність із загальними засадами цивільного процесуального законодавства, як-от верховенство права, елементом якого є право на доступ до суду, та, у другу чергу, диспозитивність цивільного процесу. Ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі суд першої інстанції виходив із того, що відповідач перебуває у складі Збройних Сил України. При цьому суд врахував такі докази: копію довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданою т.в.о. начальника служби кадрової роботи військової частини НОМЕР_1 , копію витягу з наказу начальника об`єднаного вузла зв`язку Національної гвардії України від 17.07.2024 № 187 про зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , прийнятого на військову службу за контрактом відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2024 № 26 о/с з 17.07.2024 до оголошення демобілізації і призначеного на посаду кулеметника відділення охорони взводу охорони роти охорони пунктів управління ІНФОРМАЦІЯ_2 (НОМЕР_2), 17.07.2024.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вказує на таке.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів переведення військової частини, у якій проходить службу відповідач, на воєнний стан, а також доказів безпосередньої участі відповідача у бойових діях є безпідставними з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 вказано, що «з моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них. Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм. Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі (пункти 79-82).

У справі, яка переглядається, із матеріалів справи встановлено та це не заперечується скаржником, що відповідач перебуває на службі у ЗСУ, а тому зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України є законним і обґрунтованим.

Доводи про наявність у відповідача представника не впливають на законність постановленої ухвали, оскільки ст. 251 ЦПК України, визначено обов`язок зупинити провадження у справі, незалежно від наявності чи відсутності представника у сторони, що перебуває в складі Збройних Сил України.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема посилання позивачки на подорожі відповідача в іншу область із дітьми станом на час зупинення провадження є недоведеними та явно необґрунтованими у контексті вирішення законності ухвали суду про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, а тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів установила, що ухвала про зупинення провадження постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Прудниковою Н.Г., - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року про зупинення провадження у справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова