КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/4118/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/20240/24

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіна Максима Миколайовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Каліушка Ф.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Його батьки проживали разом за однією адресою: АДРЕСА_1 , як чоловік і дружина, вели спільне господарство, мали спільний побут, доглядали один за одним.

Після смерті батьків відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала покійній матері ОСОБА_3 та 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала покійному батьку ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 травня 2001 року.

Він є єдиним спадкоємцем, оскільки у його батьків дітей більше не було. Інших спадкоємців, як за заповітом, так і за законом немає.

Позивач зазначав, що після смерті матері, ОСОБА_3, він не прийняв спадщину, оскільки ввважав і про це йому казав батько, що саме батько прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_3, оскільки вони були зареєстровані та проживали за однією адресою, а йому, як сину спадкодавців, достатньо буде оформити спадщину вже після смерті батька.

Після смерті батька, ОСОБА_4 , він 17 вересня 2024 року звернувся із заявою до нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 20 серпня 2024 року № 72989350.

Також, у вересні 2024 року він звернувся до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 після смерті своєї матері ОСОБА_3, де заведено спадкову справу від 20 вересня 2024 року № 73012859.

Під час оформлення спадщини він дізнався від державного нотаріуса, що його батьки розлучені з 1980 року. Крім того, виявилося, що його покійний батько прийняв спадщину, але не оформив її.

Хоча батьки і проживали однією сім`єю, проте батько не скористався своїм правом встановити у суді факт проживання однією сім`єю з матір`ю, оскільки хворів на IX дифузний кардіосклероз, фібриляція передсердь постійна форма СН ІІ Б, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню з 2005 року.

Позивач зазначав про те, що обставини, що батько з матір`ю проживали разом однією сім`єю,підтверджуютьсядовідкою ЖЕК № 206 від 19 червня 2006 року та довідкою ЖЕД № 203 від 22 травня 2013 року, де вказано, що батьки зареєстровані разом із 21 серпня 1980 року, батько зазначений як власник особового рахунку та власник 1/2 частини квартири, а мати (дружина) та власник 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковими обставинами та доказами, які підтверджують факт спільного проживання його батьків є: спільна приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках від 15 травня 2001 року та покази свідків, які знали його батьків.

17 вересня 2024 року він одержав листа від державного нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 через пропуск строку для подачі заяви про прийняття спадщини, із роз`ясненням положень законодавства про поновлення цього строку в судовому порядку.

Посилаючись на те, що він пропустив строк прийняття спадщини після смерті матері з поважних причин, оскільки не знав, що батьки розлучені, позивач ОСОБА_1 просив суд визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року взадоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Єркін Максим Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва, в особі Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_3 на два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Судом першої інстанції не враховано, що позивач за життя своїх батьків об`єктивно не міг довідатись про стан їх особистих немайнових прав щодо розірвання шлюбу між собою, тим більш за умови, що батьки свідомо приховували від нього цей факт.

Тому, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3 , позивач цілком правомірно вважав, що спадкоємцями першої черги за законом є він та його батько ОСОБА_4 .

На підставі цього між ними було досягнуто згоди, що спадкувати за ОСОБА_3 буде ОСОБА_4 , як той з подружжя який пережив спадкодавця, шляхом прийняття спадщини за фактом постійного проживання із спадкодавцем.

В зв`язку з цими обставинами позивач не подав заяви про прийняття спадщини за померлою матір`ю у строк,встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України.

Про те, що його батько ОСОБА_4 не є спадкоємцем першої черги за його матір`ю ОСОБА_3 і не прийняв спадщини за нею, позивач дізнався лише 17 вересня 2024 року у Шістнадцятій київській державній нотаріальній конторі при поданні заяви про прийняття спадщини за померлим ІНФОРМАЦІЯ_5 батьком ОСОБА_4 .

Тому 20вересня 2024 року ним було подано заяву про прийняття спадщини за своєю матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторона позивача зазначає, що батьки позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 все його свідоме життя проживали разом однією сім`єю. Вказані обставини, підтвердили і допитані судом в якості свідків сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За таких обставин, підставою пропуску позивачем строку для прийняття спадщини за матір`ю стала така поважна причина, як свідоме приховування батьком позивача інформації про стан своїх особистих немайнових прав.

Посилання суду першої інстанціїу судовому рішенні, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 14 лютого 2024 року у справі № 357/8183/22, на думку сторони позивача, є нерелевантним і не відповідає фактичним обставинам справи, тому що позивач у позові не посилається на необізнаність щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, тимчасову непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, тимчасові несприятливі погодні умови тощо.

Наведене, на переконання сторони позивача, свідчить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та про неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме - не застосування положень частини третьої статті 1272 ЦК України, яка підлягала застосуванню, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Київської міської ради- Лимич Леся Горигорівна просить залишити рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2025року у справі № 753/20240/24 без змін, а апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіна Максима Миколайовича - без задоволення.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені позивачем обставини щодо його необізнаності про неприйняття спадщини ОСОБА_4 - батьком позивача після смерті матеріне є поважною причиною для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Інших причин, пов`язаних з наявністю об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали позивачу подати заяву про прийняття спадщини в установлений законом строк, позивачем не наведено та в матеріалах справи відповідні докази відсутні.

Сторона відповідача вважає, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи № 753/20240/24 на основі наданих доказів, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2025 у справі № 753/20240/24 відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанціїпо суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що Дарницьким районним судом м. Києва порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування вказаного судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Єркін Максим Миколайовичповністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача Територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради в судове засідання не з?явився. Про день та час розгляду справи апеляційним судом Київська міська рада повідомлена у встановленому законом порядку. 03 лютого 2026 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача Лимич Л.Г. про розгляд справи у її відсутності з урахувавнням поданого відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв?язку із неявкою цієї особи до суду.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 - мати ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві, копія якого наявна в матеріалах справи.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина.

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_4 - батько ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), копія якого наявна в матеріалах справи.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина.

За життя, 19.03.2013 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в рівних частках кожному.

17.09.2024 року позивач, після смерті свого батька ОСОБА_4 , звернувся до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Того ж дня ОСОБА_6 , після смерті свого діда ОСОБА_4 , звернувся до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

17.09.2024 року позивач звернувся з листом до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори щодо надання йому роз`яснень щодо прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 матері ОСОБА_3.

17.09.2024 року Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора надіслала ОСОБА_1 роз`яснення щодо прийняття останнім спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 матері ОСОБА_3.

20.09.2024 року позивач, після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , звернувся із заявою до нотаріуса Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Із копій матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4, встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірваний 30.12.1988року.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 05 травня 2001 року № НОМЕР_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної сумісної власності належало ОСОБА_4 у та ОСОБА_3

Листом державного нотаріуса Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 17.09.2024 року № 1959/01-16 повідомлено ОСОБА_1, що ним пропущено строк на прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3, а також вказано на відсутність доказів постійного проживання разом з померлою на час смерті.

У судовому засідання свідок ОСОБА_7 повідомила про те, що із позивачем у неї сусідські відносини та вони знайомі з 1980 року.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні також повідомив про те, що із позивачем у нього сусідські відносини. Проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_2 із 1992 року. Із сім`єю ОСОБА_1 знайомий. Про факт розлучення ОСОБА_1 не знав. ОСОБА_1 проживали як чоловік та жінка, тобто разом, у них були нормальні сімейні відносини.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції посилався на те, наведені позивачем обставини щодо необізнаності про неприйняття спадщини ОСОБА_4 - батьком позивача після смерті його матері не є поважною причиною для визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 ем не доведена неможливість подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом шестимісячний строк.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 рокувідповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, зазначав, що строк для подання заяви про прийняття ним спадщини пропущений з поважної причини, так як він за життя своїх батьків об`єктивно не міг довідатись про стан їх особистих немайнових прав щодо розірвання шлюбу між собою, тим більш за умови, що батьки свідомо приховували від нього цей факт.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема, з тривалими відрядженням, в тому числі закордонними; 4) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, не знання законів тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16 та у постановах Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 198/476/16-ц, від 12 лютого 2018 року у справі № 712/656/15-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 592/9058/17-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц, від 20 вересня 2023 року у справі № 638/16540/20.

Позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Судом встановлено, що на час своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у даній справі є сином спадкодавця ОСОБА_3 і спадкоємцем першої черги та мав подати заяву про прийняття спадщини у строк до 15.10.2011 року .

Позивачем не надано і матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого достовірно можливо було б встановити наявність обєктивних та непереборних обставин неможливості звернення позивача із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , увстановлений законом шестимічний строк.

Враховуючи вказані обставини справи, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й суд апеляційної інстанції, надав належну оцінку обставинам, на які посилався позивач на підтвердження поважності причин пропуску ним строку для прийняття спадщини, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у нього об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3, а відтак, не був позбавлений можливості одразу звернутися до будь-якого нотаріуса з метою оформлення заяви про прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та його батьком було досягнуто згоди, що спадкувати за ОСОБА_3 буде ОСОБА_4 , як той з подружжя, який пережив спадкодавця, шляхом прийняття спадщини за фактом постійного проживання із спадкодавцем, а про те, що його батько ОСОБА_4 не є спадкоємцем першої черги за його матір`ю ОСОБА_3 і не прийняв спадщини за нею, позивач дізнався лише 17 вересня 2024 року, не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, тощо.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 та багатьох інших. Практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Водночас, прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття/відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.

Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».

Доводи апеляційноїскарги про необгрунтоване застосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду викладену у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 14 лютого 2024 року у справі № 357/8183/22 не дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіним Максимом Миколайовичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіна Максима Миколайовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіна Максима Миколайовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Єркіна Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: