Провадження № 2/638/4101/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Лєбєдєвої А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення інфляційних збитків,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків у розмірі 1017015 грн 24 коп. за період з 27.01.2016 по 21.08.2025; стягнути у солідарному порядку зі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків у розмірі 156764 грн 00 коп. за період з 15.03.2016 по 08.08.2024. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.04.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошових коштів на суму 25 000 доларів США на строк 1 рік, проте відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення суми позики в повному обсязі. Також, 10.01.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів на суму 4544 доларів США. Оскільки відповідачі не повертали грошові кошти, у лютому 2016 року позивач звернувся з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики та рішенням суду від 05.04.2017 позовні вимоги задоволено. На виконання рішення суду було відкрито виконавчі провадження, оскільки відповідачі не робили жодних дій на повернення позики, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми трьох відсотків річних та рішенням суду позовні вимоги задоволено частково. В подальшому відповідачами здійснено виплати суми позики, проте у зв`язку із тривалим не виконанням рішення суду позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 01.12.2025 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

24.12.2025 надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки станом на день подання позову відкриті виконавчі провадження закриті, у зв`язку з тим що розмір заборгованості стягнутий, тобто рішення суду від 05.04.2017 виконано в повному обсязі. Позивач у 2016 році, звертаючись до суду з позовом самостійно визначив суму боргу в національній валюті України гривні та висловив вимогу про стягнення суму коштів саме у гривні. Курс долара в квітні 2013 року складав 7.99 грн за 1 долар США, а в січні 2016 року 24 грн. В договорах позики від 02.04.2013 та від 10.01.2016 сума боргу була визначена в іноземній валюті, а не в гривні, а тому індексація не підлягає до застосування. За договором позики від 02.04.2013 інфляційні витрати розраховані за період з 27.01.2016 (дата пред`явлення позову) по 21.08.2025 (дата виконання зобов`язання). За договором позики від 10.01.2016 за період з 15.03.2016 (день, наступний за датою подання уточненої позовної заяви) по 21.06.2024 (дата частково виконання зобов`язання). Проте, день фактичного виконання зобов`язання не включається до періоду прострочення. Неможливо стягувати інфляційні втрати за невиконання судового рішення за період, коли такого рішення, яке набрало законної сили, не існувало. Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2021 зупинялося виконання рішення у справі №623/259/16-ц. Рішення суду у справі №623/259/16-ц стало обов`язковим до виконання з 06.10.2022, а не з 27.01.2016 та 15.03.2016. Прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло з судового рішення має місце лише з моменту набрання цим рішення законної сили та пред`явлення виконавчого документу до виконання, за умови відсутності судових рішень про зупинення виконання.

19.01.2026 надійшла відповідь на відзив із зазначенням того, що в даній справі зобов`язання боржників повернути борг виникло із договорів позик (первісно), що потім був трансформований в обов`язок повернути борг на підставі договорів позик, але вже підтверджений рішенням суду. Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат за відповідні періоди за невиконання грошового зобов`язання щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача грошових сум за розписками, які були підтверджені судовими рішеннями. Спірні правовідносини стосуються наслідків невиконання боргових зобов`язань за договорами позики, що підтверджені судовим рішенням. Позивач, звертаючись до суду просить стягнути на його користь з відповідачів інфляційні втрати, питання стягнення курсової різниці позивачем не порушується в даній справі. Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконувалося тривалий час, то кредитор вправі вимагати стягнення з нього інфляційних нарахувань та процентів річних за весь період прострочення до повного виконання грошового зобов`язання. Позивачеві у справі №623/259/16-ц було покрито матеріальні втрати від знецінення коштів, наданих ним у борг, за рахунок врахування курсової різниці національної валюти до долара США на дату 26.01.2016 та на дату 14.03.2016 відповідно, нарахування інфляційних втрат за період з 27.01.2016 по серпень 2025 року, та за період з 15.03.2016 по серпень 2024 року в межах цієї справи не є за своїм змістом подвійною відповідальністю боржників за невиконання зобов`язання. Оскільки рішенням суду було підтверджено, що відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали, не повернули позивачу взяті в борг грошові кошти в строк, обумовлений сторонами, наявні підстави для застосування до відповідачів правових наслідків прострочення грошового зобов`язання, встановлених законом, у цьому випадку інфляційних втрат за весь період прострочення, починаючи з 27.01.2016 року та з 15.03.2016 року до фактичного виконання зобов`язання. Разом із тим, інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Ухвалою суду від 09.02.2026 закрите підготовче судове засіданні у справі та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представни підтримали доводи позовної заяви та просили їх задовольнити, представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог. Представник позивача додатково пояснила, що право на отримання інфляційних витрат виникло з дати укладення договору позики, рішення суду набрало законної сили з дати постановлення рішення Харківським апеляційним судом. Представника відповідача додатково пояснила, що під час дії воєнного стану в силу вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором кредиту або позики позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України; рішення суду першої інстанції набрало законної сили з дати прийняття рішення Верховним Судом, адже його виконання було зупинено судом касаційної інстанції.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2017 у справі №623/259/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму позики 620745,45 грн, що є еквівалентом 25000,00 доларів США станом на 26.01.2016 року по курсу НБУ, 85935,69 грн суми нарахованих процентів та 10905,52 грн. суми трьох процентів річних від простроченого боргу станом на 26.01.2016 р., а всього 717586,66 грн; стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму позики 118234,70 грн, що є еквівалентом 4544,00 доларів США станом на 14.03.2016 року по курсу НБУ.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13.05.2021 рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2021 зупинено виконання рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.04.2017 та постанови Харківського апеляційного суду від 13.05.2021 до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду від 05.10.2022 рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2021 року залишено без змін.

Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області 10.06.2021 відкрито виконавче провадження №65774713 та №65774577 на виконання рішення суду у справі №623/259/16-ц.

Заочним рішенням Шевченківського (Дзержинського) районного суду м.Харкова від 12.11.2024 у справі №638/9913/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення трьох відсотків річних від простроченого боргу за договором позики задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму трьох процентів річних у розмірі 4557 доларів США 68 центів за період з 27.01.2016 року по 23.02.2022 року; стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_4 , з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму трьох процентів річних у розмірі 810 доларів США 53 центи за період з 15.03.2016 року по 23.02.2022 рік.

21.08.2025 ОСОБА_1 , під час примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні, отримано 717 586,66 грн, 21.06.2024 ОСОБА_1 отримано 57 937,80 грн, 05.07.2024 ОСОБА_1 отримано 42 727,28 грн, 08.08.2024 ОСОБА_1 отримано 17 569,62 грн.

Згідно рішення суду у справі №623/259/16-ц 02 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в простій письмовій формі укладено договір позики, що підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_4 . Відповідно до умов договору позики від 02 квітня 2013 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 25 000,00 дол. США, що еквівалентно 620 745,45 грн, зі строком повернення 1 рік.

10 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено договір позики, що підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_4 . Відповідно до умов договору позики від 10 січня 2016 року ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 4 544,00 дол. США. 28 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з вимогою повернути кошти.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, факт укладення договору позики та неповернення грошових коштів встановлений рішенням суду та сторонами не оспорюється.

Відповідно до положень частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За положенням статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким законом є, зокрема приписи частини другої статті 625 ЦК України, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий висновок підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Велика Палат Верховного Суду у справі №686/7081/21 зазначила, що за змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання.

Разом із тим, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановлено, що судовим рішенням у справі №623/259/16-ц сума грошових коштів присуджених до стягнення становить, зокрема суму позики у розмірі 620 745,45 грн та суму позики у розмірі 118 234,70 грн.

Таким чином, грошове зобов`язання виражене судом у грошовій одиниці України - гривні, грошовий еквівалент в іноземній валюті у зобов`язанні не визначено, а тому воно з моменту набрання судовим рішенням законної сили має бути виконане у гривнях у розмірі, визначеному у цьому судовому рішенні.

У разі невиконання відповідачем такого обов`язку, майнові права та інтереси позивачки у спірних правовідносинах захищаються положеннями, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України, зокрема, шляхом сплати боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Крім того, за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а є засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки це передбачено законом, а не договором.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Так, у справі що розглядається, боржники відповідачі отримали суму позики в іноземній валюті - доларах США.

Тобто предметом укладеного між сторонами договору позики є іноземна валюта, яку відповідачі зобов`язалися повернути позивачу.

Водночас заборгованість за договорами позики на підставі рішення у справі №623/259/16-ц, ухваленого за позовом ОСОБА_1 , який пред`явив позов про стягнення заборгованості у гривнях, стягнута з відповідачів в гривнях без застосування валютної прив`язки, еквівалент суми боргу визначений станом на 26.01.2016 та на 14.03.2016, тобто на час подання позовної заяви, а не час укладення договорів позики.

Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника.

Щодо періоду, за який підлягає стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

Зокрема, Верховний Суд у справі №552/5052/20 зазначив, що оскільки між сторонами існували грошові зобов`язання, невиконання яких зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, адже після набрання рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири законної сили, тобто з 07 листопада 2019 року, у відповідачів виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) сплачені грошові кошти.

До ухвалення рішення у справі №623/259/16-ц у відповідачів було наявне зобов`язання про повернення грошових коштів в іноземній валюті, що визначено умовами договору, а відтак до набрання судовим рішенням у справі №623/259/16-ц у відповідачів відсутній обов`язок по сплаті інфляційних витрат, оскільки саме рішенням суду визначено гривневий еквівалент суми боргу, яка підлягає до стягнення.

Рішення суду у справі №623/259/16-ц набрало законної сили 13.05.2021, тобто з дня ухвалення постанови Харківського апеляційного суду про залишення рішення суду без змін.

При цьому, ухвалою Верховного Суду від 15.07.2021 лише зупинено його виконання, що не позбавляло права боржників виконати рішення суду, яке набрало законної сили, добровільно.

Так, Верховний Суд у справі №905/600/18 зазначив, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Крім того, згідно з ч.1 ст.239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, зокрема, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання. Відстрочення виконання рішення суду спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду , а розстрочення впливає лише на порядок примусового його виконання, при цьому природа заборгованості за відповідним договором не змінюється. Розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не змінює цивільне або господарське зобов`язання, у тому числі і в частині строків його виконання. Розстрочення або відстрочення лише унеможливлює примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом. Відтак, розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не припиняє договірного зобов`язання відповідача, а тому не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, зупинення виконання рішення суду Верховним Судом не припинило наявність у відповідачів зобов`язання щодо повернення суми боргу, визначеної рішенням суду, що набрало законної сили, а відтак вірним буде нарахування інфляційних витрат за невиконання рішення суду саме з 13.05.2021 (дня набрання рішенням суду законної сили).

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд у справі №754/9673/24 зазначив, що «У зв`язку з невиконанням відповідачами вищевказаних судових рішень позивач звернувся до суду з позовом у цій справі. Тобто спірні правовідносини стосуються наслідків невиконання судових рішень, що судами попередніх інстанцій не враховано. Судами вказано про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних через невиконання зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення у справі № 754/16771/17 та у справі № 754/16773/17, так як позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нараховані за період із 24 лютого 2022 року, задоволенню не підлягають на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. У разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Отже, до таких правовідносин не застосовуються положення статті 625 ЦК України. Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 752/30967/21 (провадження № 61-134св25). Разом із цим, як уже було зазначено вище, спірні правовідносини стосуються наслідків невиконання судових рішень, а не стягнення заборгованості, а також 3 % річних та інфляційних втрат за договорами позики. Ці питання уже вирішено судом, і саме невиконання відповідних судових рішень стало підставою для звернення позивача до суду з позовом у справі, яка переглядається. Оскільки предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача грошових сум, підтверджених судовими рішеннями, тому до цих правовідносин застосовуються положення статті 625 ЦК України.».

Враховуючи викладене, оскільки остаточно рішення суду виконане 21.08.2025 та 08.08.2024, а відтак судом здійснено наступний розрахунок:

За договором позики від 02.04.2013 за період з 13.05.2021 по 21.08.2025 розмір інфляційних витрат становить 408 869,60 грн.

За договором позики від 10.01.2016 за період з 13.05.2021 по 08.08.2024 розмір інфляційних витрат становить 53 957,73 грн, з урахуванням сплачених відповідачем сум 21.06.2024, 05.07.2024, 08.08.2024.

Таким чином, позовні вимоги частково обґрунтовані та підлягають до задоволенню в частині стягнення інфляційних витрат зі ОСОБА_4 за період з 13.05.2021 (дня набрання рішенням суду законної сили) по 21.08.2025 (день фактичного виконання рішення) у розмірі 408 869,60 грн; стягнення в солідарному порядку з відповідачів інфляційних витрат у розмірі 53 957,73 грн за період з 13.05.2021 по 08.08.2024 (день повного виконання рішення).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 599,610,625 ЦК України, ст.ст.12,13, 141,263,264,265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення інфляційних збитків задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків у розмірі 408 869 (чотириста вісім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 60 коп.

Стягнути в солідарному порядку зі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків у розмірі 53 957 (п`ятдесят три тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) грн 73 коп.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 4358 (чотири тисячі триста п`ятдесят вісім) грн 48 коп.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 269 (двісті шістдесят дев`ять) грн 79 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Є.В.Невеніцин