КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ___________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/754/26
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Петренка В.С.
за участю секретаря Торгонської В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом,
10.11.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом, а саме просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 01.08.1989 року виконавчим комітетом Жовтневого району ради народних депутатів м. Одеси Одеської області видало ОСОБА_1 ордер на житлове приміщення № 629, відповідно до якого ОСОБА_1 має на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12,53 кв. м., що складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син ОСОБА_2 , що підтверджується його свідоцтвом про народження.
21.09.1993 року ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
30.10.2025 року головою ОСББ Городинським С.П. було посвідчено акт про те, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року по теперішній час.
Також зазначає, що ОСОБА_2 у 2014 році виїхав на постійне місце проживання до Федеративної республіки Німеччина та у вказаній квартирі з того часу не проживає. Особистих речей відповідача у квартирі немає, він не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає та взагалі житлом не цікавиться.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із тривалою, понад шість місяців, відсутністю за місцем реєстрації.
Крім того, відповідач не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, тому позивач вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад 11 років.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
В підготовчому засіданні 11.12.2025 року судом протокольною ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні 03.02.2026 року позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
У судове засідання 03.02.2026 року відповідач не з`явився, про причини відсутності суд не повідомив. Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали на адресу, за якою він зареєстрований та яка повернута з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», у судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надавав.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 01.08.1989 року виконавчим комітетом Жовтневого району ради народних депутатів м. Одеси Одеської області видано ОСОБА_1 ордер на житлове приміщення № 629, відповідно до якого ОСОБА_1 має на право зайняття жилого приміщення, жилою площею 12,53 кв. м., що складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьками записано ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що 30.10.2025 року головою ОСББ Городинським С.П. було посвідчено акт про те, що ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2014 року по теперішній час.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно з ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У відповідності до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №243/9627/16-ц від 16.10.2019 право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд вважає, що саме на позивача покладається обов`язок довести факт не проживання відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 з 2014 року, але таких доказів, окрім акту про не проживання за місцем реєстрації позивачем до суду не надано, зокрема відсутні пояснення свідків, докази того, що відповідач не сплачує за комунальні послуги або будь-які інші докази, які б підтверджували факт не проживання відповідача в зазначеному житловому приміщенні з 2014 року.
В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач не звертався до поліклініки за місцем реєстрації.
Посилання позивача на те, що його син виїхав за межі України нічим не підтверджені та жодними засобами доказування перед судом не доведені.
За такого, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом, необхідно відмовити в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 13.02.2026 року.

Суддя: В. С. Петренко