Справа № 302/310/24
Провадження № 2/302/15/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(у повному обсязі)

12 березня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді Кривка В. П.,

з участю: секретарка судового засідання Липей В.В.,

прокурор Савка В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу цивільного провадження за позовом Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пилипецької сільської ради до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Скрипченко Д.В., про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Пилипецької сільської ради земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, за такими площами та кадастровими номерами: :02:002:0120 0,1274 га; :01:005:0067 0,0561 га; :02:002:0121 0,1980 га; :02:002:0125 0,5013 га, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначений позов поданий до суду 14.03.2024 з таким обґрунтуванням вимог.

Хустська окружна прокуратура під час здійснення кримінального провадження ЄРДР № 0000093 від 05.06.2022 з правовою кваліфікацією ч.1 статті 366 КК України виявила порушення інтересів держави у вигляді вибуття з власності територіальної громади Пилипецької сільської ради, яка була утворена унаслідок об`єднання населених пунктів Пилипець, Розтока, Подобовець, Ізки, Буковець, Потік, Келечин, Нижній Студений, Верхній Студений, Річка, Тюшка, земельних ділянок загальною площею 0,8828 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться в урочищах і мають такі площі : «Поляна» - 0,12274 га; «Долинка» - 0,0561 га; «Погарь» - 0,1980 га; «Пайдачки» - 0,5013 га (колишня територія Річківської сільської ради).

У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 зазначені ділянки отримав у власність згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 188 від 18.06.2003, виданого на підставі рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000. У подальшому державний реєстратор Воловецької селищної ради Кравець М.І. 01.12.2021 на підставі вище зазначеного державного акта зареєстрував право власності на три земельні ділянки з кадастровими номерами :01:005:0067, :02:002:0121, :02:002:0120, а державний реєстратор Колочавської сільської ради Галай В.В. 17.01.2022 на підставі вище зазначеного державного акта зареєстрував право власності на земельну ділянку :02:002:0125.

Під час досудового розслідування встановлено, що рішення 8 сесії 23 скликання Річківської сільської ради від 11.09.2000, у якому зазначено про передачу в приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,8828 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства не приймалося, що стверджено листом з архівного відділу Хустської РВА від 01.07.2021, бо відомості про таке рішення відсутні у відповідному протоколі сесії. За змістом протоколу сесії Річківської сільської ради від 11.09.2000, який надано із вище зазначеного архіву станом на 22.06.2022, у списку громадян села Річка, які звертались із заявою про виділення земельної ділянки, ОСОБА_1 не значиться, рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000 про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,8828 га не розглядалось та не приймалося.

Окрім цього, прокурор зазначив, що в кримінальному провадженні проведено судову почеркознавчу експертизу та отримано висновок експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/107-22/10148-ПЧ від 14.12.2022, відповідно до якого встановлено, що підпис від імені Химинець у графі «голова сільської ради народних депутатів Химинець» у державному акті на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003 виконаний громадянином ОСОБА_2 , а тому спірний державний акт є підробленим. З результатами досудового розслідування кримінального провадження до Міжгірського районного суду Закарпатської області 22.02.2023 подано обвинувальний акт стосовно ОСОБА_2 , який обіймав посаду сільського голови села Річка, починаючи з період з 16.04.2006 по 16.04.2010, про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями ч.1 364. ч.1 - 366 КК України, тобто за обставинами умисного внесення до офіційного документа завідомо неправдивих відомостей, підписавши від імені колишнього голови села Річка Химинця Івана Федоровича державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, який є офіційним документом, та який завірив гербовою печаткою Річківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області і видав ОСОБА_1 . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07.06.2023 зазначене кримінальне провадження закрито на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності, що є нереабілітуючою підставою закриття кримінального провадження. Прокурор покликається на положення ч.6 ст. 82 ЦПК України і вважає, що встановлений факт в кримінальному провадженні не потребує доказування. У позовній заяві прокурор також дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 усвідомлював відсутність у нього права власності на землю, достовірно знав про відсутність факту прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування і з метою створення ілюзії правомірності набуття права власності на земельні ділянки здійснив реєстрацію земельних ділянок в ДЗК та ДРПП, намагаючись створити видимість законної поведінки.

Позивач (прокурор) покликається на положення п.7 ст. 92 Конституції України, норми Земельного кодексу України (статті 1, 12 (а,б), 83 ч.2 п. «а», 16 п.5, 60, 116, 118, 121, 152), статті 15, 16, ч.1- 317, ч.1 -319, 387, 388 Цивільного кодексу України та висновок у постановах ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 13.07.2022 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3376/16-ц (щодо витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою зареєстровано право власності, - ефективного захисту прав власника у порядку статті 387 ЦК України за віндикаційним позовом).

Прокурор звернення до суду із зазначеним позовом та підстави представництва інтересів держави у справі обґрунтовує покликанням на положення пунктів 4,5 мотивувальної частини рішення КСУ від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, правовим висновком постанови ВП ВС від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, статтею 23 закону «Про прокуратуру». Прокурор обґрунтував звернення до суду тим, що Пилипецька сільська рада була визнана потерпілою стороною (юридичною особою) у вище зазначеному кримінальному провадженні, однак не вжила заходів до захисту своїх інтересів щодо повернення земельних ділянок. Зокрема, Хустська окружна прокуратура 07.12.2023 письмово надіслала в Пилипецьку сільську раду повідомлення, у якому зазначила про незаконність вибуття земельної ділянки із комунальної власності колишньої Річківської сільської ради і необхідність витребування цієї земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь Пилипецької сільської ради. На це повідомлення Пилипецька сільська рада 18.01.2024 письмово звернулась до зазначеного органу прокуратури з проханням звернутись до суду з відповідним позовом з метою забезпечення порушених прав та інтересів територіальної громади. 23.01.2024 Хустська окружна прокуратура повідомила Пилипецьку сільську раду про наявність підстав для здійснення представництва її інтересів у порядку цивільного судочинства про скасування приватної власності ОСОБА_1 і витребування спірних земельних ділянок, а також про те, що відповідна позовна заява буде подана до Міжгірського районного суду Закарпатської області.

Винесені в справі процесуальні рішення:

- ухвалою судді від 18.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін;

- ухвалою судді від 23.04.2024 задоволено заяву представника відповідача і здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче провадження;

- ухвалою суду від 31.05.2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів з архіву Міжгірського районного суду Закарпатської області (кримінальне провадження справа № 302/355/23);

- ухвалою суду 11.06.2024 задоволено клопотання позивача (прокурора) про витребування доказів з архіву Міжгірського районного суду Закарпатської області (кримінальне провадження справа № 302/1473/23);

- ухвалою суду від 12.07.2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів з Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України;

- ухвалами суду від 10.09.2024 задоволено клопотання представників відповідача про участь їх у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з власних засобів зв`язку;

- ухвалою суду від 16.09.2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів з Міжгірського відділу Хустської окружної прокуратури у вигляді матеріалів кримінального провадження ЄРДР № 0000093 від 15.06.2022;

- ухвалою суду від 24.09.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення з використанням власних засобів зв`язку;

- ухвалою суду від 11.10.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів зв`язку;

- ухвалою суду від 18.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті;

- ухвалою суду від 23.10.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних засобів зв`язку;

- ухвалою суду від 22.11.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних засобів зв`язку.

Позиції сторін за змістом процесуальних заяв

Прокурор позовні вимоги в судовому засіданні підтримав на основі обґрунтування та доказів поданих стороною позивача в справі. Окрім цього, прокурор повністю заперечив заяву сторони відповідача про застосування судом позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Факт незаконного вибуття спірних земельних ділянок із комунальної власності територіальної громади було встановлено лише під час досудового розслідування кримінального провадження ЄРДР № 0000093 від 05.06.2022, відомості про які внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 статті 366 КК України. У межах цього кримінального провадження було встановлено що рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000 про передачу ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 0,8828 га не приймалося, відповідні відомості відсутні в протоколі засіданні сесії і ОСОБА_1 не був зазначений у списках громадян, які звертались із заявами про виділення земельних ділянок. Також установлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003 містить завідомо неправдиві відомості і підписаний неуповноваженою особою. Прокурор вважає, що строк позовної давності не пропущений.

Щодо застосування положень закону № 42192-ІХ та статусу добросовісного набувача прокурор зазначив, що цей закон спрямований на посилення захисту прав добросовісного набувача, тобто особи, яка набула майно за відплатним правочином, не знала і не могла знати про відсутність права у відчужувача. Прокурор вважає, що відповідач ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем земельних ділянок, бо він не подавав заяви про передачу йому земельних ділянок у власність, а рішення сільської ради з цього приводу не приймалося, що підтверджено архівними документами. Право власності у ОСОБА_1 виникло на підставі підробленого документа, про що достовірно знав ОСОБА_1 . Це підтверджено матеріалами кримінального провадження та висновком судової почеркознавчої експертизи. Прокурор вважає, що відсутнє рішення компетентного органу про передачу спірних земельних ділянок у власність, а відповідачем майно набуто у власність на підставі зловживання службовою особою та підроблення нею документів. За обставинами справи відсутній відплатний правочин, а спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності поза волею Річківської сільської ради, правонаступником якої є Пилипецька сільська рада, а тому відповідач не є добросовісним набувачем земельних ділянок і такі підлягають витребуванню обґрунтовано.

Сторона відповідача позов заперечила повністю на основі такого обґрунтування за змістом відзиву та інших поданих процесуальних заяв у справу.

Прокурор обрав неефективний спосіб захисту, подавши віндикаційний позов, бо позовні вимоги фактично стосуються державного акта на право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК № 023851 від 16.06.2000 як правовстановлюючого документу. Натомість позовні вимоги зводяться до визнання недійним і скасування зазначеного державного акта.

Сторона відповідача вважає, що прокурор неправильно покликається на преюдиційні обставини, які встановлені ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.07.2023 у справі № 302/355/23 щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 (колишнього голови Річківської сільської ради, якого звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 статті 366 КК України). Відповідач вважає, що встановлення факту неприйняття Річківською сільською радою рішення від 11.09.2000 про безоплатну передачу у власність ОСОБА_1 земельних ділянок загальною площею 0,8826 га в зазначеному кримінальному провадженні не підпадає під припис частини 6 статті 82 ЦПК України, бо обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема в кримінальній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники. В інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах. Сторона відповідача вважає, що ОСОБА_1 не брав участі в кримінальному провадженні, а тому в розглядуваному цивільному провадженні він бере участь як нова особа і стосовно нього преюдиційний характер рішення втрачається (посилається на правову позицію КЦС ВС у постанові від 04.06.2020, справа № 522/7758/14-ц, постанову ВАП ВС від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17). З огляду на це сторона відповідача вважає, що стосовно ОСОБА_1 мають застосовуватися положення ч.5 статті 82 ЦПК України (право оспорювати обставини, встановлені під час розгляду іншої цивільної справи).

Сторона відповідача вважає, що прокурор має довести факт підроблення державного акта (реквізити зазначені вище) у цивільному провадженні, бо посилання прокурора на висновок судової криміналістичної почеркознавчої експертизи № СЕ-19/107-22/10148-ПЧ від 14.12.2022 про підроблення підпису в державному акті від імені голови Річківської сільської ради Химинець, який виконаний громадянином ОСОБА_2 є не належним доказом з огляду на те, що він стосується ОСОБА_2 , а також того, що в зазначеному висновку не має відмітки про те, що експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України (за завідомо неправдивий висновок та відмову з поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків).

Щодо набуття спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сторона відповідача просить узяти до уваги таке.

У справі № 302/310/24 заявники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повідомили, що вони як власники земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства у селі Річка на підставі державних актів серія ІІ-ЗК № 031271, ІІ-ЗК № 03029 підтверджують, що на сесії Річківської сільської ради під час прийняття рішення від 11.09.2000 громадяни (мешканці села Річка) отримували у власність земельні ділянки за рахунок земельних паїв, у тому числі й громадянин ОСОБА_1 . Про це стало відомо новому сільському голові села Річка Воробець В.Ю., який підписав від імені колишнього сільського голови села Річка Химинця Івана Федоровича державний акт серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, скріпив цей документ гербовою печаткою сільської ради. Сторона відповідача вважає, що виданий ОСОБА_1 державний акт відповідає наказу № 43 від 04.05.99 Державного комітету з питань земельних ресурсів у редакції від 04.03.2002 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі)».

Сторона відповідача покликається на те, що прокурор безпідставно представляє інтереси держави у даній справі, всупереч положенням статті 23 закону «Про прокуратуру» та правовим висновкам з цього приводу, зазначеним у постанові ВП ВС від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Зокрема, сторона відповідача акцентує увагу суду на тому, що на момент направлення повідомлення прокурором та дату звернення ним із позовом до суду в інтересах Пилипецької територіальної громади, відповідний орган місцевого самоврядування не мав фактичної можливості перевірити доводи прокурора та прийняти рішення щодо звернення до суду або ж вжити інших заходів реагування.

У кінці судового розгляду справи сторона відповідача звернулась до суду із заявою про застосування строків давності з таким обґрунтуванням.

Про обставини, які зазначені в позовній заяві щодо одержання ОСОБА_1 земельних ділянок у власність на підставі виданого Річківською сільською радою державного акта, посадовцям зазначеного органу місцевого самоврядування стало відомо щонайменше у 2011 році. Кримінальне провадження з правовою кваліфікацією ч.1 статті 366 КК України ЄРДР № 0000093 від 05.06.2022 було відкрито на підставі заяви депутата Пилипецької сільської ради від 15.06.2022. За змістом записів у погосподарській книзі Річківської сільської ради № 8 за 2011-2015 роки (сторінка 122-120) є запис за господарським обліком № 0411-1 домогосподарства ОСОБА_1 про те, що в його володінні знаходиться земельна ділянка для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва площею 0,8828 га, тобто та сама ділянка, яка зазначена в державному акті на право приватної власності на землю І-ІУ-ЗК № 023851, виданому ОСОБА_1 , правомірність якого оспорюється прокурором. Ці документи та обставини досліджувались судом під час розгляду справи те, що органу місцевого самоврядування було відомо про володіння ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою не менше, ніж як з 2011 року. Стороною відповідача заява про застосування позовної давності подана в справу 17.10.2024 з уточненням цієї процесуальної заяви за змістом «Електронний суд», у зв`язку з набранням чинності 09.04.2025 законом України № 4292-ІХ від 12.03.2025 щодо доповнення положень статті 261 ЦК України частиною восьмою (положення закону щодо перебігу позовної давності за вимогами щодо витребування нерухомого майна, переданого з комунальної чи державної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Сторона відповідача вважає, що перебіг позовної давності за зазначеним законом слід обчислювати з дати занесення відомостей про спірні земельні ділянки до господарської книги № 8 про власника ОСОБА_1 , бо цей запис відповідав на час його здійснення положенням постанови КМУ № 1141 від 26.10.2011 про затвердження Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно (набрано чинності з 01.01.2012), положенням пункту 4 ч.1 ст. 19 закону Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положенням статті 202 ЗК України у редакції закону від 07.08.2011, положенням підпункту 9 пункту 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Окрім цього, сторона відповідача акцентує увагу суду на тому, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, виданий ОСОБА_1 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 188, що підтверджує непорушність ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки як добросовісного набувача і відповідає меті і положенням закону № 4292-ІХ.

Сторона відповідача покликається на застосування судом положень статей 256-258, 260, 267 ЦК України щодо спливу позовної давності, а також на правову позицію КЦС ВС у постанові від 04.12.2019 у справі № 308/3120/15-ц щодо обчислення строків давності за позовами прокурора і просить суд застосувати позовну давність і відмовити за цією підставою в задоволенні позову.

Пилипецька сільська рада подала в справу письмову заяву про розгляд справи без участі представника за наявними в справі матеріалами.

Встановлені судом обставини

Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ЗК № 011743, виданого 27.04.1998 ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , на підставі рішення голови Міжгірської районної адміністрації № 295 від 12.06.1997 отримав право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Плай» у розмірі 1,09 в умовних кадастрових гектарах. Цей сертифікат зареєстровано за номером 2 29.12.1999 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай).

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003 ОСОБА_1 на підставі рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,8828 га на території Річківської сільської ради для ведення особистого селянського господарства із записом про реєстрацію Книги записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 188 в таких урочищах : «Поляна» - 0,1274 га; «Погар» -0,1980 га; «Долина» - 0,0561 га; «Пайдачки» - 0,5013 га. Зазначений акт містить підпис від імені голови Річківської сільської ради Химинець.

Згідно з архівною довідкою від 01.07.2021 № 14/01-24 архівного відділу Хустської РДА у документах Річківської сільської ради за 2000 рік (протокол засідання 8 сесії 23 скликання від 11.09.2000) не виявлено рішення про виділення ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 , земельної ділянки.

За змістом протоколу восьмої сесії двадцять третього скликання Річківської сільської ради № 8 від 11.09.2000 не розглядались і не приймались заява ОСОБА_1 про виділення йому земельних ділянок, а також рішення сесії цієї ради про передачу ОСОБА_1 у власність земельних ділянок.

Згідно з Погосподарською книгою Річківської сільської ради № 5 за період 1996-2000 роки за дворогосподарством сім`ї громадянина ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , обліковувався житловий будинок і земельна ділянка загальною площею 0,60 га, у тому числі: 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 0,35 га-ріллі.

Згідно з Погосподарськими книгами Річківської сільської ради №,№4,5,6 за періоди 2001-2005, 2006-2010, 2016-2023 років не зазначено облікових записів щодо володіння і користування ОСОБА_1 земельних ділянок на території Річківської сільської ради (містяться тільки відомості тільки щодо складу сім`ї, житлового будинку та домашніх тварин)

Згідно з Погосподарською книгою № 8 за період 2011-2015 роки щодо ведення обліку об`єктів дворогосподарств мешканців села Річка за номером НОМЕР_1 за дворогосподарством сім`ї ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , починаючи з 2011 року обліковувалась земельні ділянки з таким цільовим призначенням і площами : 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку; 0,35 га для ведення особистого селянського господарства; 0,8828 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У Державному земельному кадастрі наявні такі зареєстровані відомості про право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами в селі Річка Хустського району Закарпатської області, наданих у власність на підставі рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000 8 сесія 23 скликання і державного акта від 18.06.2003 ІУ-ЗК № 023851, для ведення особистого селянського господарства:

- від 11.11.2021 в урочищі «Долинка» площею 0,0561 га :01:005:0067;

- від 04.11.2021 в урочищі «Поляна» площею 0,1274 га :02:002:0120;

- від 09.11.2021 - в урочищі «Погарь» площею 0,1980 га - :02:002:0121;

- від 22.12.2021 - в урочищі «Пайдачки» площею 0,5013 га :02:002:0125.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на зазначені вище об`єкти нерухомого майна (земельні ділянки) з реєстраційними номером: 120 з датою реєстрації 01.12.2021 за рішенням державного реєстратора Воловецької селищної ради Закарпатської області Кравець М.І.

За заявою депутата Пилипецької сільської ради Самойленко О.В. від 15.06.2022 було зареєстровано кримінальне провадження ЄРДР № 0000093 від 15.06.2022 з правовою кваліфікацією стаття 366 ч.1 Кримінального кодексу України за обставинами, що колишній сільський голова села Річка ОСОБА_2 , перебуваючи на цій посаді в період з 2006 по 2010 роки, достовірно знаючи про те, що на сесії Річківської сільської ради від 11.09.2000 не розглядалась заява гр. ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_1 , і не приймалось рішення про передачу йому земельних ділянок загальною площею 0,8828 га вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документа державного акта про право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК від 18.06.2003, тобто підписав цей акт від імені колишнього сільського голови села Річка Химинець Івана Федоровича та скріпив підпис гербовою печаткою сільської ради.

Згідно з висновком судової криміналістичної експертизи судового експерта Закарпатського НДЕКЦ С.М. Шкрюба від 14.12.2022 № СЕ-19/107-22/10148-ПЧ у кримінальному провадженні ЄРДР № 10000093 від 15.06.2022 підпис від імені Химинець у графі «Голова сільської ради народних депутатів» у Державному акті на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, виконаний громадянином ОСОБА_2 .

Згідно з ухвалами Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.07.2023 у справі № 302/355/23, від 30.08.2023 у справі № 302/1473/23 звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 статті 366, частиною 1 статті 364 Кримінального кодексу України, у кримінальних провадженнях ЄРДР № 0000093 від 15.06.2022, ЄРДР № 0000040 від 14.02.2023 у зв`язку із закінченням строків давності і закрито ці кримінальні провадження. Зазначені ухвала набрали законної сили і ними встановлено таке.

ОСОБА_2 , будучи головою Річківської сільської ради у період з 16.04.2006 по 16.04.2010 років, будучи посадовою особою зазначеного органу місцевого самоврядування з виконання організаційно-розпорядчих функцій, з правом вирішення відповідно до закону питань врегулювання земельних відносин, діючи умисно в інтересах ОСОБА_1 , жителя АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що сесією Річківської сільської ради від 11.09.2000 не розглядалась заява ОСОБА_1 і не приймалось рішення про передачу йому у власність земельних ділянок загальною площею 0,8828 га для ведення особистого селянського господарства на території Річківської сільської ради, виконав підпис від імені попереднього голови сільської ради Химинець Івана Федоровича на державному акті серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003 та скріпив цей документ гербовою печаткою сільської ради, за яким ОСОБА_1 передана зазначена вище земельну ділянка у власність у таких урочищах та площах : «Поляна» - 0,1274 га; «Долинка» - 0,0561 га; «Погарь» 0,1980 га; «Пайдачки» - 0,5013 га на території Річківської сільської ради. В ухвалі зазначено, що ініціатором клопотання про застосування строків давності згідно з статтею 49 КК України і закриття кримінального провадження був обвинувачений та його захисник з роз`ясненням обвинуваченому наслідки звільнення від кримінальної відповідальності по зазначеній підставі за відсутності заперечень від сторони обвинувачення (прокурора) та потерпілої юридичної особи (Пилипецької сільської ради).

Допитаний у якості свідка в розглядуваному судом цивільному провадженні ОСОБА_2 показав таке. Під час виконання повноважень сільського голови села Річка він дійсно підписав державний акт на право приватної власності на землю, який є предметом спору в цивільній справі замість попереднього голови села ОСОБА_5 . При цьому працівники сільської ради повідомили йому, що бланк державного акта був складений у період 2003 року, тобто тоді коли ОСОБА_2 не був сільським головою. ОСОБА_2 визнав, що підписав цей документ тому що йому сказали про те, що ОСОБА_1 в цей час перебував за кордоном України. Державний акт принесла на підпис дружина ОСОБА_1 , а землевпорядник Хить показала йому технічну документацію. Опісля в приміщенні сільської ради в робочий час він поставив свій підпис та скріпив його гербовою печаткою сільської ради. ОСОБА_2 також підтвердив, що брав участь у вище зазначеному кримінальному провадженні в якості обвинуваченого, у якому під час судового провадження визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення і надав згоду на закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно з повідомленням ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області від 15.04.2025 відсутні у відділі № 3 технічна документація зі складання державного акта на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003 на ОСОБА_1 , також Книги записів державних актів на право приватної власності на землю.

Згідно з повідомленням Пилипецької сільської ради (старостат села Річка) відсутні в зазначеному органі місцевого самоврядування журнал реєстрації книг державних актів на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею Річківської сільської ради, а також Книга записів державних актів на право приватної власності на землю Річківської сільської ради.

Згідно з письмовим запитом першого заступника Хустської окружної прокуратури від 07.12.2023 до Пилипецького сільського голови повідомлено в зазначений орган місцевого самоврядування, що під час досудового розслідування кримінального провадження ЄРДР № 0000093 Хустською окружною прокуратурою виявлено вибуття з комунальної власності земельних ділянок загальною площею 0,8828 га, які зазначені в державному акті на право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, виданому ОСОБА_1 , а також про те, що рішення Річківської сільської ради від 11.09.200 не містить відомостей про передачу у власність безоплатно ОСОБА_1 зазначених в державному акті земельних ділянок та розгляд порушеного питання на сесії цієї сільської ради. Також проінформовано, що Пилипецьку сільську раду визнано потерпілою в зазначеному кримінальному провадженні і порушено питання здійснення відповідної перевірки зазначених обставин і виправлення ситуації та подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення з попередження, що в разі не вжиття заходів прокуратурою буде подано позов до суду в інтересах Пилипецької сільської ради для захисту інтересів держави. 18.01.2024 Пилипецька сільська рада письмово повідомила в Хустську окружну прокуратуру про підтвердження обставин, які зазначені в повідомленні прокурора щодо неправомірної видачі державного акта ОСОБА_1 з ознаками його підробки та відсутності відомостей про прийняття рішення Річківською сільською радою про передачу безоплатно у власність ОСОБА_1 зазначених у державному акті земельних ділянок. Керівник Пилипецької сільської ради надав прохання в Хустську окружну прокуратуру пред`явити позов до суду в інтересах Пилипецької сільської ради про витребування зазначених земельних ділянок з чужого незаконного володіння. 23.01.2024 керівництвом Хустської окружної прокуратури повідомлено письмово в Пилипецьку сільську раду про те, що прокуратурою буде подано позов до Міжгірського районного суду відповідно до положень статті 56 ЦПК України.

Оцінивши встановлені обставини, подані в справу сторонами докази, зміст позову, процесуальні заяви, доводи представників сторін і їх остаточні позиції, суд дійшов такого висновку.

Нормативно-правове обґрунтування

Пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.

Відповідно до пунктів «а», «б» ст. 12 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Пунктом «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, на землю.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України (у редакції чинній на момент спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, поміж іншого, для ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, у якій зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У подальшому проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (ч.ч. 7-10 ст. 118 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 га.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого і немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 зроблено висновок, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а, отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17).

Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади: та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі- ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

З огляду на наведене, положення статті 1, частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.1 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 07.06.2020) сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції від 07.06.2020) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Саме тому ефективним способом захисту речових прав з огляду на вищезазначені обставини є витребування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18, від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/13, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

З установлених судом обставин, які підтверджені належними, достатніми і допустимими доказами видно, що ОСОБА_1 не подавав заяви до Річківської сільської ради в установленому порядку про передачу йому безоплатно у власність земельних ділянок загальною площею 0,8828 га з конкретизацією за місцем розташування цих земельних ділянок, їх цільового призначення та відповідних площ. Також достовірно встановлено, що питання передачі зазначених земельних ділянок не розглядалось на 8 сесії 23 скликання Річківської сільської ради від 11.09.2000 і не приймалось з цього приводу відповідне рішення. Це підтверджено змістом протоколу зазначеної сесії, змістом рішень, які приймались на цій сесії. Окрім цього, допитані в справах кримінального провадження депутати в якості свідків підтвердили, що про зазначене рішення і вирішення питання їм нічого не відомо і вони про таке не пам`ятають. Окрім цього, ухвалами в судових кримінальних провадженнях встановлено обставини, за якими ОСОБА_2 , колишній сільський голова села Річка діяв неправомірно в інтересах ОСОБА_1 і здійснив службове підроблення, видавши ОСОБА_1 державний акт на право приватної власності на землю, тобто на підставі вищезазначеного рішення сільської ради, яке не містило відомостей, що зазначені в цьому державному акті, а також з підробленим підписом від імені колишнього сільського голови села Річка Химинець І.М. Безпідставне видання державного акта ОСОБА_1 також підтверджена іншими доказами щодо відсутності відомостей про складання технічної документації, що передує видачі акта і є обов`язковим за змістом приписів земельного законодавства (інформація з Пилипецької сільської ради з ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області). Неправомірне видання державного акта ОСОБА_1 в подальшому призвело до внесення недостовірних відомостей Погосподарських книг Річківської сільської ради у період 2011-2015 років, а також до Державних реєстрів (земельного кадастру і речових прав на нерухоме майно), тобто до реєстрації право власності на земельні ділянки, які, по суті, не надавались у відповідності до чинного земельного законодавства.

Статтею 152 ЗК України передбачено:

- держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю;

- власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збиткі;

- захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Отже, прокурор правомірно порушив питання захисту інтересів держави шляхом повернення неправомірно набутих у власність земельних ділянок ОСОБА_1 до земель комунальної власності Пилипецької сільської ради, яка є правонаступником ліквідованої Річківської сільської ради унаслідок об`єднання територіальних громад.

Встановлене дає підстави суду застосувати положення статей 387, 388, ч.4-391 ЦК України, тобто захистити право власності територіальної громади шляхом витребування майна (земельних ділянок) із незаконного чужого володіння.

Суд відхиляє покликання сторони відповідача на письмові пояснення громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про те, що вони отримали земельні ділянки на підставі рішення Річківської сільської ради від 11.09.2000 та виданих ним державних актів від 18.06.2003 за підписом сільського голови села Річка Химинець І.Ф. і чули, що такий же державний акт видано ОСОБА_1 і що питання надання йому земельних ділянок, ймовірно, вирішувалось на цій же сесії. Адже ці докази є не належними і повністю спростовані змістом протоколу сесії Річківської сільської ради та змістом рішення від 11.09.2000.

Суд також відхиляє покликання сторони відповідача, що ОСОБА_1 є власником земельної частки (паю) розміром 1,09 умовних кадастрових гектарів на землях колишнього КСП «Плай» згідно з виданим сертифікатом (реквізити зазначені вище в розділі «Встановлені обставини»), а тому видання йому державного акта є правомірним. Адже сертифікат не є документом, що посвідчує право власності, володіння і користування конкретно визначених земельних ділянок. Жодного рішення відповідної сільської ради про розгляд заяви ОСОБА_1 про надання йому у власність земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва згідно з цим сертифікатом в справу не подано. Натомість ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись до Пилипецької сільської ради в установленому Земельним кодексом України порядку про надання йому такої земельної ділянки.

З обставин справи також видно, що ОСОБА_1 виготовив технічну документацію із землеустрою на підставі спірного державного акта в ФОП ОСОБА_7 тільки в 2021 році з метою реєстрації права власності на земельні ділянки, зазначені в державному акті, в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість така документація станом на час видачі державного акта (18.06.2003) була відсутня, що є обов`язковим. Інформацію про складання такої документації в справу не подано.

Суд відхиляє заяву сторони відповідача про застосування строків давності та застосування положень закону №4292-ІХ від 12.03.2025 (щодо захисту прав добросовісних набувачів), який набрав чинності 09.04.2025, з огляду на таке обґрунтування.

Згідно до ст. 256 ЦК України:

1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України:

1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 258 ЦК України визначено спеціальну позовну давність, яка може встановлюватися для окремих видів вимог - скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, та відповідно може бути: в один рік та у чотири роки.

Згідно з ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу та не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ст. 267 ЦК України визначено наслідки спливу позовної давності:

1. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постановах ВП ВС від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 надано правовий висновок щодо застосування строку позовної давності за позовами прокурора в інтересах держави, за яким перебіг строку позовної давності починається не коли про порушення довідався прокурор, а коли довідався орган, в інтересах якого заявлено позов. За обставинами справи депутат Пилипецької сільської ради Самойленко О. в червні 2022 року виявив, що державний акт серія ІУ-ЗК № 023851 від 18.06.2003, виданий ОСОБА_1 . Річківською сільською радою з порушенням земельного законодавства, про що повідомив також заявою в орган поліції 15.06.2022, що стверджено реєстрацією обставин про вчинення кримінального правопорушення за його заявою у ВП № 2 Хустського РУП ГУ НП у Закарпатській області і внесення цих відомостей до ЄРДР. Отже, орган місцевого самоврядування і прокурор, по суті, довідались одночасно про порушення земельного законодавства і вибуття з комунальної власності земельних ділянок. Позовна заява подана до суду 14.03.2024, тобто в межах загального строку позовної давності тривалістю три роки, передбаченого статтею 257 ЦК України. Цей строк починає перебіг з дати 15.06.2022, а тому не вважається пропущеним, бо відповідно до ч.1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.

Стаття 261 ч.8 ЦК України в редакції закону України № 4292-ІХ передбачає: перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.

Цей закон спрямований на посилення захисту прав добросовісного набувача.

Однак зазначені положення не підлягають застосуванню у даному випадку з таких підстав.

У даному випадку ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем. Він не подавав заяви про передачу земельних ділянок, відповідне рішення органу місцевого самоврядування не приймалося, що підтверджується офіційними архівними документами. Отже, він достовірно знав про відсутність правових підстав для набуття права власності. Право власності виникло на підставі підробленого документа. Державний акт виданий на підставі рішення, яке фактично не приймалося. Внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документа підтверджено матеріалами кримінального провадження та висновком судової почеркознавчої експертизи.

Майно вибуло з володіння територіальної громади поза її волею.

Відповідно до ст. 388 ЦК України майно може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно вибуло з володіння власника поза його волею. У даному випадку відсутнє рішення компетентного органу про передачу земельних ділянок, тобто вибуття відбулося внаслідок зловживання службовою особою та підроблення документів.

Відсутність відплатного правочину.

Передача земельних ділянок нібито здійснювалася безоплатно. Навіть формально відповідач не набував спірне майно за відплатним договором, що є обов`язковою ознакою добросовісного набувача у розумінні цивільного законодавства.

Таким чином, положення Закону №4292-IX щодо захисту прав добросовісного набувача не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідач не відповідає критеріям добросовісності, а право власності виникло на підставі підробленого рішення та незаконно виданого державного акта.

Спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності Річківської сільської ради (правонаступником якої є Пилипецька сільська рада) поза її волею внаслідок кримінально караних дій службової особи та використання підроблених документів.

Відповідач не є добросовісним набувачем у розумінні цивільного законодавства, а тому положення Закону України №4292-IX не підлягають застосуванню; підстав для застосування строків позовної давності немає; позовні вимоги про витребування земельних ділянок є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У постанові КЦС ВС від 12.11.2025 № 127/8274/24 надано правову позицію щодо позову прокурора про витребування земельних ділянок на користь територіальної громади з чужого незаконного володіння за подібних обставин до розглядуваної цивільної справи, зокрема щодо застосування положень закону № 4292-ІХ за наявності підстав для застосування статей 391, 387, 388 ЦК України. При цьому Касаційний Цивільний Суд констатував, що для застосування положень ч.8 статті 261 ЦК України в редакції закону № 4292-ІХ необхідно встановити добросовісність набувача земельної ділянки.

Суд не встановив того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельних ділянок. Адже він не подавав заяви про передачу йому земельних ділянок у власність, не був присутнім на сесії Річківської сільської ради, яка виносила рішення від 11.09.2000. За змістом протоколу сесії та зазначеного рішення відсутні відомості про обговорення питання про надання земельної ділянки ОСОБА_1 та прийняття рішення про це. У кримінальних провадженнях встановлено підроблення державного акта, на підставі якого ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельні ділянки в державних реєстрах. У матеріалах кримінального провадження, які суд дослідив за клопотанням сторони відповідача, є відомості про те, що ОСОБА_1 залучався для допиту в якості свідка на досудовому розслідуванні, однак відмовився надати будь-які покази, покликаючись на положення статті 63 Конституції України. За викладених обставин і обґрунтувань не має підстав визнавати, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна (земельних ділянок).

З огляду на вище викладене, суд дійшов переконання, що позивач (прокурор), відповідно до положень ч.1 статті 81 ЦПК України довів суду позовні вимоги належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами, а сторона відповідача ці позовні вимоги не спростувала.

Згідно з положеннями ч.1 статті 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору, сплаченого прокуратурою за подання позову, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. У справі не має інших судових витрат для стягнення чи повернення.

Керуючись статтями 244, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Пилипецької сільської ради (, місцезнаходження: Закарпатська область, Хустський район, село Пилипець, будинок 75) земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, з площами та відповідними кадастровими номерами :

- :02:002:0120 0,1274 га;

- :01:005:0067 0,0561 га;

- :02:002:0121 0,1980 га;

- :02:002:0125 0,5013 га.

Судові витрати у виді судового збору в розмірі 3028 гривень, сплаченого позивачем (прокуратурою) за подання позову, стягнути з ОСОБА_1 у користь Закарпатської обласної прокуратури, , р/р НОМЕР_3 , МФО 820172 ДКС України.

Апеляційна скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо в Закарпатський апеляційний суд або через Міжгірський районний суд Закарпатської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасника справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення складено 13.03.2026.

Копію рішення надіслати для відома в Пилипецьку сільську раду, представнику відповідача в установленому порядку.

Суддя В. П. Кривка