ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року

м. Київ

справа № 938/380/21

провадження № 61-6326св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Верховинська селищна рада Верховинського району Івано-Франківської області,

треті особи: Головне управління Держегокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2024 року у складі судді Чекан Н. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Баркова В. М., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (далі - Верховинська селищна рада), треті особи: Головне управління Держегокадастру в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держегокадастру в Івано-Франківській області), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні майном, визнання недійсним та скасування рішення селищної ради, свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір оренди на житлове приміщення, яке складалося із житлового будинку, стайні та вбиральні, строком на 10 років. Разом із житловим будинком та господарськими спорудами в її користування була передана земельна ділянка, площею 0,15 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року (справа № 0903/82/2012) позов Верховинської селищної ради до неї про виселення задоволено та виселено її з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. У подальшому, вказане рішення суду було скасовано, а договір оренди на житлове приміщення та на користування земельною ділянкою, укладений 01 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_5 визнано чинним та законним.

Вказувала, що 04 грудня 2015 року вона набула право власності на зазначений житловий будинок і по периметру земельної ділянки встановила дерев`яну огорожу та металічні стовпчики.З березня 2013 року до жовтня 2021 року вона з чоловіком працювала за кордоном, а за будинком доглядали знайомі.Після приїзду додому, вона дізналася про те, що частина її земельної ділянки, площею 0,05 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , передана у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Крім того, відповідачка встановила огорожу та металічні стовпчики, які розділяють її та спірну земельну ділянку, а також самовільно знесла стайню та вбиральню, якими вона користувалася.

У подальшому вона дізналася про те що Верховинська селищна рада рішенням від 27 квітня 2012 року № 105-13/2012 надала ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , а рішенням від 30 липня 2014 року № 211-28/2014 затвердила відповідачці проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала їй у приватну власність земельну ділянку із кадастровим номером :02:003:0517, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

Позивачка зазначала, що Верховинська селищна рада із земельної ділянки, площею 0,15 га, яка була у її користуванні, передала земельні ділянки ще двом особам. Так, земельна ділянка з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0182 га, із кадастровим номером :02:003:0248, яка розташована на АДРЕСА_1 передана ОСОБА_3 . На запит її представника до ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області отримано відповідь, що технічна документація із землеустрою на вказану земельну ділянку у відділі відсутня. Верховинська селищна рада будь-якої інформації про цю земельну ділянку не надає та відомості щодо неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також відсутні. Водночас земельна ділянка з цільовим призначенням - для особистого селянського господарства, площею 0,02 га, із кадастровим номером :02:003:0330, яка розташована на АДРЕСА_1 передана ОСОБА_4 . Рішення про передачу останньому у власність вказаної земельної ділянки Верховинською селищною радою прийнято 24 липня 2009 року. Проте, будь-які документи щодо цієї земельної ділянки Верховинська селищна рада на запит її представника не надає.

Отже, після передачі у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вказаних земельних ділянок, в її користуванні залишилася лише земельна ділянка, площею 0,05 га, а по факту, площею 0,043 га, оскільки ОСОБА_2 самостійно встановила огорожу без її присутності, в результаті чого збільшила площу наданої їй незаконним рішенням Верховинської селищної ради, земельної ділянки.

Вважала, що рішення Верховинської селищної ради від 30 липня 2024 року № 211-28/2014 є незаконним, оскільки ОСОБА_2 , подаючи заяву про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою до Верховинської селищної ради, не долучила графічних матеріалів та погодження землекористувача про вилучення земельної ділянки. Також вищевказана заява не була розглянута на комісії з питань розвитку агропромислового комплексу та земельних відносин. Комісія не надавала висновку та рекомендацій за результатами розгляду цієї заяви. Спірна земельна ділянка надана відповідачці незважаючи на те, що користувачем цієї земельної ділянки була саме вона. При цьому, Верховинська селищна рада навіть не повідомляла її про розгляд цього питання. Під час проведення обмірів земельної ділянки вона не була присутня та проєкт землеустрою щодо відведення відповідачці спірної земельної ділянки розроблено без погодження нею меж земельної ділянки. Внаслідок таких неправомірних дій вона та члени її сім`ї позбавлені права повноцінно користуватися та розпоряджатися домогосподарством і земельною ділянкою.

Посилалася на те, що у листопаді 2020 року комісією Верховинської селищної ради встановлено, що при розробці документації ОСОБА_2 було порушено норми ДБН, оскільки відстань від будинку до межі земельної ділянки, яка є огородженою і фактично за цільовим призначенням не використовується, є недопустимою, оскільки наявні перешкоди щодо заїзду до споруди та обслуговування житлового будинку. Надзвичайно мала відстань не дозволяє їй облаштувати каналізаційний септик, дворову вбиральню, питний колодязь, сарай для утримання худоби та птиці, гараж тощо. Вона з листопада 2020 року вживає всіх заходів для усунення перешкод у користуванні належним їй майном, проте такі безрезультатні.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- усунути їй перешкоди у користуванні майном, яке розташоване на АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_6 демонтувати сітчасту огорожу та металічні стовпчики, встановлені нею на спірній земельній ділянці із кадастровим номером :02:003:0517, довжиною 34,69 м від поворотної точки «В» до точки «Г» відповідно до кадастрового плану проекту земелутрою;

- визнати незаконним та скасувати рішення Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 30 липня 2014 року № 211-28/2014 в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення та передачі у власність ОСОБА_6 земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0517, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09 вересня 2014 року з індексним номером 26546390, видане ОСОБА_6 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку 09 вересня 2014 року за № 6930065;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0517, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 07 червня 2024 року № 1/2/22-29 порушення меж або накладення земельних ділянок із кадастровими номерами :02:003:0517 та :02:003:0429 відповідно до правовстановлюючих документів не встановлено, а також відповідно до документації із землеустрою земельні ділянки не накладаються, що підтверджується відомостями з Державного земельного кадастру. Фактичне землекористування ОСОБА_6 відповідає затвердженому проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,05 га, із кадастровим номером :02:003:0517, за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність.

Районний суд відхилив доводи відповідачів про пропуск ОСОБА_1 позовної давності, оскільки у позові відмовлено у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог.

Додатковим рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 08 січня 2025 рокузаяву ОСОБА_6 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат зі сплати виконавчого збору задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 600 грн.

У відшкодуванні витрат зі сплати виконавчого збору, стягнутих постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо забезпечення позову у розмірі 12 584,60 грн відмовлено.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що саме на позивачку покладається обов`язок відшкодувати судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачкою ОСОБА_6 . Розмір витрат заявником доведено.

Щодо відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою виконавчого збору за виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, якою вжито заходи забезпечення позову, то суд відмовив у їх стягненні з позивачки на користь ОСОБА_6 , зазначивши, що судове рішення про забезпечення позову підлягає негайному виконанню та виконавчий збір за такими документами не стягується. Крім того, з наданих ОСОБА_6 квитанцій встановлено, що нею сплачено кошти в іншому виконавчому провадженні.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2024 року та додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 08 січня 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що позивачка не довела факт порушення її прав, оскільки не довела наявність у неї права власності чи права користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з частини якої було виділено земельну ділянку відповідачці. Суд зазначив, що виявлення експертом недоліків порядку оформлення документації на земельну ділянку відповідачки, не мають правового значення для вирішення позову ОСОБА_1 по суті, оскільки такі не стосуються прав та інтересів останньої.

Суд апеляційної інстанції урахував, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 прав на земельну ділянку, яка виділена органом місцевого самоврядування відповідачці. Суд відхилив посилання позивачки на договір оренди від 01 вересня 2006 року, укладений між нею та ОСОБА_5 , як на підставу користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, оскільки вказаний договір стосувався тільки оренди житла. Будь-якого оформленого права на земельну ділянку у орендодавця ОСОБА_5 на час його укладення не було.

Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про неможливість заїзду до її земельної ділянки та порушень норм ДБН у зв`язку зі встановленням відповідачкою огорожі з посиланням на акти комісії сільської ради та висновок експертизи, оскільки актом обстеження земельної ділянки від 03 листопада 2020 року не встановлено суті порушення, яка саме відстань не дотримана та які норми ДБН порушено, тому він не може вважатися достатньою підставою для встановлення факту порушення прав позивачки в цій частині. Крім того, експертом не досліджувалися наведені обставини, питання щодо цього на розв`язання експерта не ставилися.

Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки він надав належну правову оцінку доказам понесених витрат відповідачки на професійну правничу допомогу та ухвалив обґрунтоване рішення з урахуванням заперечень позивачки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні її позову.

Вважає, що суди проігнорували те, що комісією Верховинської селищної ради в акті обстеження її земельної ділянки від 03 листопада 2020 року підтверджено факт того, що при розробці відповідної документації на земельну ділянку ОСОБА_6 порушено норми ДБН, оскільки відстань від будинку до межі земельної ділянки, яка є обгородженою і фактично за цільовим призначенням не використовується є недопустимою, що створює їй перешкоди у заїзді до споруди та обслуговуванні її житлового будинку. Отже, її права, як власниці домоволодіння АДРЕСА_1 були порушені під час виготовлення проєкту землеустрою на спірну земельну ділянку, яка належить відповідачці.

Ураховуючи те, що вона була законним користувачем спірної земельної ділянки, ОСОБА_6 до заяви про надання дозволу на розробку їй проєкту землеустрою повинна була долучити погодження щодо вилучення у неї частини земельної ділянки та погодження нею меж земельної ділянки як суміжним землекористувачем.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 23 листопада 2023 року у справі № 916/3030/22 та постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 16 травня 2019 року у справі № 826/765/17, від 27 липня 2020 року у справі № 912/686/17, від 17 грудня 2021 року у справі № 826/9603/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи осіб, які подали пояснення та відзив на касаційну скаргу.

У червні 2025 року ГУ Держегокадастру в Івано-Франківській області подало до Верховного Суду пояснення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких просило їх врахувати під час розгляду касаційної скарги.

У липні 2025 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи ОСОБА_1 , викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні. Вважає наведену заявником практику Верховного Суду нерелевантною спірним правовідносинам.

Також ОСОБА_6 було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених нею під час розгляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 3 000 грн.

Крім того, у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 просить вирішити питання про повернення їй з Державного бюджету України сплачений нею виконавчий збір у розмірі 12 584 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2006 року між ОСОБА_5 (орендодавець) та ОСОБА_7 (орендонаймач) було укладено договір оренди на житлове приміщення, згідно з умовами якого орендодавець передав орендонаймачу в тимчасове користування житлове приміщення (житловий будинок, стайню, вбиральню), площею 76,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в користування земельну ділянку, площею 0,15 га (том 1, а. с. 24).

Відповідно до пункту 2.1. договору оренди на житлове приміщення від 01 вересня 2006 року орендодавець зобов`язався передати орендонаймачу житлове приміщення в користування упродовж 10 років від дати підписання договору.

10 листопада 2012 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 62, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верховинського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_9 (том 2, а. с. 74).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 27 травня 2008 року ОСОБА_5 на підставі рішення від 24 квітня 2008 року № 23 належить житловий будинок загальною площею 76, 6 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м, стайня та вбиральня, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 34).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 січня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 березня 2009 року, позов ОСОБА_10 до ОСОБА_5 , Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області, Коломийського міськрайонного бюро технічної інвентаризації Івано-Франківської області, про визнання незаконним рішення селищної ради, зобов`язання про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання незаконним і скасування рішення, визнання права власності на будинок та зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_10 , Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області про визнання незаконним рішення селищної ради, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Верховинської районної ради Верховинського району Івано-Франківської області«Про повернення конфіскованої будівлі сім`ї ОСОБА_5 » від 29 липня 2005 року.

Визнано незаконним та скасовано рішення Верховинської селищної Верховинського району Івано-Франківської області ради від 17 грудня 1996 року № 2 про передачу у власність ОСОБА_10 земельної ділянки, площею 0,15 га.

Визнано незаконним та скасовано рішення Верховинської селищної Верховинського району Івано-Франківської області ради від 24 квітня 2008 року № 23 «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна в АДРЕСА_1 ».

Зобов`язано Коломийське міськрайонне бюро технічної інвентаризації Івано-Франківської областіскасувати запис № 110 у книзі № 11 про реєстрацію права власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

У задоволенні решти вимог ОСОБА_10 та зустрічних вимог ОСОБА_5 відмовлено (том 2, а. с. 22-25).

Рішенням Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 21 травня 2010 року скасовано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ; відмінено рішення Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 17 грудня 1996 року в частині передачі у власність ОСОБА_10 земельної ділянки, площею 0,15 га, для обслуговування будівель; прийнято на облік у комунальну власність Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області будинок АДРЕСА_1 , який був у комунальній власності до його передачі ОСОБА_5 ; вирішено оформити право власності на вказаний житловий будинок за територіальною громадою селища Верховина в особі Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області (том 2, а. с. 50).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 від 06 травня 2011 року будинок загальною площею 76,6 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві комунальної власності територіальній громаді селища Верховина в особі Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області на підставі рішення від 21 травня 2010 року № б/н (том 2, а. с. 168).

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2012 року у справі № 0903/82/2012, позов Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області до ОСОБА_7 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 липня 2012 року скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а. с. 15-17).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області до ОСОБА_7 про виселення відмовлено (том 2, а. с. 18-21).

Рішенням двадцять дев`ятої сесії п`ятого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 21 травня 2010 року відмовлено ОСОБА_7 у наданні земельної ділянки, площею 0,15 га, на АДРЕСА_1 у зв`язку із ненаданням свідоцтва на право власності на будівлю (том 2, а. с. 37).

Рішенням двадцять четвертої сесії шостого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 20 грудня 2013 року № 179-24/2013 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд із земель комунальної власності Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області. Рекомендовано ОСОБА_1 забезпечити розробку та погодження в установленому порядку проєкту землеустрою та подати його селищній раді для затвердження та подальшого вирішення питання передачі землі у власність згідно із чинним законодавством (том 2, а. с. 31).

Рішенням одинадцятої сесії шостого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 12 січня 2012 року № 86-11/2012 затверджено проєкт землеустрою щодо знеособленого відведення земельної ділянки, площею 0,05 га, на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку з метою продажу її з аукціону на території Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області, за рахунок земель запасу селищної ради (землі житлової та громадської забудови); включено до переліку ділянок, які підлягають продажу на земельних торгах (аукціоні) у 2012 році відповідно до рішення Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 02 серпня 2011 року земельну ділянку, площею 0,05 га, що знаходиться у межах населеного пункту селища Верховина Верховинської селищної ради (категорія земель - житлової та громадської забудови, функціональне використання - для обслуговування житлового будинку); затверджено технічний паспорт земельної ділянки, площею 0,05 га, яка виставляється на земельні торги (аукціон) одним лотом для продажу, та особливі умови продажу; затверджено вартість лота на основі витягу з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, площею 0,05 га, у розмірі 12 359,42 грн; затверджено на основі висновку про вартість об`єкта оцінки вартість лота житлового будинку, загальною площею 76,6 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 для подальшого продажу на аукціоні у розмірі 97 640,58 грн; вирішено житловий будинок та земельну ділянку продати на аукціоні одним лотом із стартовою ціною продажу у розмірі 110 000 грн (том 2, а. с. 47-49).

У матеріалах справи є проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , який зареєстровано в Державному земельному кадастрі 10 вересня 2014 року (том 2, а. с. 148-184).

04 грудня 2015 року Верховинська селищна рада Верховинського району Івано-Франківської області в особі голови Верховинської селищної ради Мицканюка В. М. та ОСОБА_1 , від імені якої на підставі довіреності від 08 квітня 2014 року, діяла ОСОБА_11 , уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 76,6 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м. В другому абзаці пункту 7 договору зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,05 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :02:003:0429. Договір посвідчено приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О. Я. за реєстровим № 1947 (том 2, а. с. 14).

09 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області заяву про передачу їй у власність земельної ділянки, площею 0,05 га, для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , із кадастровим номером :02:003:0429, на якій розташований житловий будинок придбаний нею у селищної ради на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року № 1947 (том 1, а. с. 144).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 червня 2021 року № 262880242 земельна ділянка із кадастровим номером :02:003:0429, площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 21 грудня 2017 року № 142-18/2017 та житловий будинок загальною площею 76,6 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м, на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2015 року № 1947, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (том 1, а. с. 50-51).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 05 листопада 2001 року батьками ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_10 та ОСОБА_13 (том 2, а. с. 73).

08 серпня 2009 року ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_14 , про що Верховинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Верховинському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) складено актовий запис № 35, внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_15 (том 2, а. с. 71).

05 липня 2014 року ОСОБА_16 уклала шлюб із ОСОБА_17 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верховинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області складено актовий запис № 29, у зв`язку із чим змінила прізвище на ОСОБА_18 (том 2, а. с. 72).

Відповідно до виписки з рішення тринадцятої сесії шостого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 27 квітня 2012 року № 105-13/2012 Верховинська селищна рада надала дозвіл ОСОБА_16 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 19).

Рішенням двадцять восьмої сесії шостого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 30 липня 2014 року № 211-28/2014 року ОСОБА_16 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 . Вирішено передати ОСОБА_16 в приватну власність земельну ділянку, площею 0,05 га, із кадастровим номером :02:003:0517, із земель комунальної власності в межах населеного пункту селища Верховина Івано-Франківської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 20).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 червня 2021 року № 263582292 ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії та номер: НОМЕР_5 , виданим 09 вересня 2014 року, належить земельна ділянка із кадастровим номером :02:003:0517, площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 21).

Ухвалою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2021 року за клопотанням ОСОБА_1 у справі призначено комплексну судову земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, проведення якої доручено експертамЧернівецькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши їх про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 384, 385 КК України.

На вирішення експерта поставити питання:

1. Чи відповідає розроблений Верховинським районним виробничим відділом Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Івано-Франківська регіональна філія, проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0517 та його затвердження вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, у тому числі, ураховуючи те, що акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування земельних ділянок та акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не погоджені (не підписані) суміжним землекористувачем ОСОБА_1 .? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності?

2. Чи відповідає фактичне землекористування позивача ОСОБА_2 документації із землеустрою на земельну ділянку, а саме проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0517, та нормативно-правовим актам?

3. Чи відповідають встановлені рішеннями двадцять восьмої сесії шостого демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 30 липня 2014 року № 211-28/2014 ОСОБА_6 в розробленому і затвердженому їй проєкті землеустрою, конфігурація та спільна межа земельних ділянок на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0517, із суміжною земельною ділянкою ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:0429, спільній межі із земельною ділянкою та її конфігурацією, що зазначені у кадастрових планах земельних ділянок? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності і в яку сторону та на скільки необхідно змістити існуючі спільні межі між цими земельними ділянками для відповідності спільної межі?

4. Чи фактична конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер :02:003:0517, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ( ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 26546390 від 09 вересня 2014 року, відповідають конфігурації, промірам та площі земельної ділянки, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 . Чи відповідає фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів щодо меж земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0517 проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 . Чи є порушення меж (або накладання) земельних ділянок із кадастровим номером :02:003:0517 та кадастровим номером :02:003:0429 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки?

Направлено в розпорядження експерта матеріали цивільної справи № 938/380/21; витрати за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 ; провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (том 2, а. с. 191-193).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 07 червня 2024 року № 1/2/22-29:

1. проєкт землеустрою 0517 по складу розроблений з урахуванням вимог статті 50 Закону України «Про землеустрій» та затверджений відповідно до вимог статей 122, 186 ЗК України. Проте при розробці проєкту землеустрою 0517 не враховані вимоги статтей 132, 151 ЗК України, статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також порушені вимоги «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держкомзему України від 18 травня 2010 року та інших нормативно-правових актів;

2. фактичне землекористування ОСОБА_2 відповідає затвердженому проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку із кадастровим номером :02:003:0517, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Проте при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 Верховинською селищною радою Верховинського району Івано-Франківської області порушені вимоги статтей 125, 132, 151 ЗК України та статті 56 Закону України «Про землеустрій»;

3. розміри та конфігурація земельних ділянок, що відображена на кадастрових планах земельних ділянок за кадастровими номерами: :02:003:0429, :02:003:0517, які є складовою документації із землеустрою розробленої різними землевпорядними організаціям та без врахування поділу земельної ділянки комунальної власності, загальною площею 0,15 га, яка відповідно до рішення двадцять дев`ятої сесії п`ятої демократичного скликання Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області від 21 травня 2010 року № б/н, площею 0,15 га, була вилучена із земель приватної власності ОСОБА_10 ;

4. встановлено розбіжність в суміжних межах, а саме: в точках 2 і 1 та 11 і 12, земельних ділянок із кадастровими номерами :02:003:0429, :02:003:0517, що становить 1,68 м;

5. встановлено фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів щодо меж земельної ділянки із кадастровим номером :02:003:0517 проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , немає можливості у зв`язку із відсутністю координат поворотних точок об`єктів нерухомого майна в матеріалах справи.

6. порушення меж (або накладання) земельних ділянок із кадастровими номерами: :02:003:0517 та :02:003:0429 відповідно до правовстановлюючих документів не встановлено, а також згідно з документацією із землеустрою земельні ділянки не накладаються, що підтверджується відомостями із Державного земельного кадастру (том 3, а. с.187-206).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина друга статті 90 ЗК України).

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (стаття 96 ЗК України).

У частинах першій - третій статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У частині першій статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

У статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Отже, з урахуванням вищенаведених норм матеріального права, підставою для задоволення позову власника чи користувача є встановлення факту порушення його прав та існування перешкод у здійсненні ним цих прав.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила усунути їй перешкоди у користуванні майном, яке розташоване на АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_6 демонтувати сітчасту огорожу та металічні стовпчики, встановлені нею на земельній ділянці та скасувати рішення, свідоцтво про право власності на земельну ділянку, її державну реєстрацію, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка перебувала у її користуванні та без вилучення безпідставно була передана у власність відповідачці та третім особам.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, правильно виходив із того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами порушення відповідачкою її законних прав та інтересів, оскільки не довела наявність у неї права власності чи користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з частини якої було виділено земельну ділянку ОСОБА_6 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 07 червня 2024 року № 1/2/22-29 порушення меж або накладення земельних ділянок із кадастровими номерами :02:003:0517 та :02:003:0429 відповідно до правовстановлюючих документів не встановлено; фактичне землекористування ОСОБА_6 відповідає затвердженому проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,05 га, із кадастровим номером :02:003:0517, за адресою: АДРЕСА_1 , у приватну власність. Крім того, відповідно до документації із землеустрою вказані земельні ділянки не накладаються, що підтверджується відомостями з Державного земельного кадастру.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи ОСОБА_1 , які є аналогічними з доводами її касаційної скарги, про неможливість заїзду до її земельної ділянки та порушень норм ДБН у зв`язку зі встановленням відповідачкою огорожі з посиланням на акти комісії сільської ради та висновок експертизи, оскільки актом обстеження земельної ділянки від 03 листопада 2020 року не встановлено суті порушення, яка саме відстань не дотримана та які норми ДБН порушено, тому він не може вважатися достатньою підставою для встановлення факту порушення прав позивачки в цій частині. Крім того, експертом не досліджувалися наведені обставини, питання щодо цього на розв`язання експерта не ставилися.

Верховний Суд звертає увагу і на те, що у правових висновках, викладених Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), зазначено, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та з огляду на недоведеність позивачем порушення свого права під час затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка належить відповідачці, її формування та реєстрації, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 23 листопада 2023 року у справі № 916/3030/22 та постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 263/11779/16-ц, від 16 травня 2019 року у справі № 826/765/17, від 27 липня 2020 року у справі № 912/686/17, від 17 грудня 2021 року у справі № 826/9603/17, є безпідставними, оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи заявника фактично, зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів у справі, неправильним, на її думку, встановленням обставин справи, що не може бути підставою для скасування судових рішень, оскільки є переоцінкою Верховним Судом доказів, яка у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положень частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,

які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 заявила клопотання про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 3 000 грн за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн ОСОБА_6 подала суду: договір № 5/25 про надання професійної правничої допомоги (представництво та захист) від 10 березня 2025 року; акт виконаних робіт (послуг) від 30 червня 2025 року; платіжну інструкцію від 30 червня 2025 року № 0.0..1 на суму 3 000 грн; ордер від 30 червня 2025 року № 1105694 та докази направлення відзиву і долучених до нього документів учасникам справи.

ОСОБА_1 заперечень щодо клопотання відповідачки до суду касаційної інстанції не надіслала (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Отже, ОСОБА_1 не висловила своєї позиції щодо заявленої відповідачкою суми витрат на правничу допомогу, тобто не заперечила її розмір, а згідно із частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачки.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_6 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції у заявленому адвокатом розмірі, оскільки вказаний розмір відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, співмірності конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Щодо клопотання ОСОБА_6 про повернення з Державного бюджету України сплаченого нею виконавчого збору у розмірі 12 584 грн, Верховний Суд зазначає таке.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України «Касаційне провадження».

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 400 цього Кодексу, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішення питання про повернення з Державного бюджету України виконавчого збору правилами вищезазначеної глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не відноситься.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій, Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення процесуальних питань про повернення з Державного бюджету України виконавчого збору на цій стадії розгляду справи.

Ураховуючи наведене, у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про повернення з Державного бюджету України виконавчого збору слід відмовити.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2024 рокута постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Заяву ОСОБА_6 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 3 000 (три тисячі) гривень.

У задоволенні клопотання ОСОБА_6 про повернення з Державного бюджету України виконавчого збору відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник