Номер провадження: 22-ц/813/1037/26
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Румянцева О.Г.,

представника ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» Дяченка В.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», в інтересах якого діє Дяченко Віктор Олександрович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

08 квітня 2024 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Румянцев О.Г. звернулися до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ПрАТ «УПСК») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, в якій просили стягнути страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю в загальному розмірі 180 000 грн, страхове відшкодування моральної шкоди , заподіяної смертю в загальному розмірі 60 000 грн, пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 39 287,67 грн, інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 104 705,31 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 22 270,68 грн, судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 жовтня 2020 року страхувальник відповідача ОСОБА_5 керуючи власним, технічно справним мотоциклом «HONDA SHADOW 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевозячи пасажира ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5., п/п б) п. 2.3., п.п. 12.3., 12.4., п/п б) п. 12.9. Правил дорожнього руху, які призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_7 та спричинення ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

За фактом наїзду ОСОБА_5 на пішохода ОСОБА_7 було розпочате досудове розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001198 від 15.10.2020.

На час дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 , як водія мотоциклу «HONDA SHADOW 400», р.н. НОМЕР_1 була застрахована у відповідача ПрАТ «УПСК», згідно полісу №АР/8917157.

03 грудня 2020 року представником позивачів засобами електронного зв`язку на адресу ПрАТ «УПСК» було направлено повідомлення про ДТП та заяву про виплату страхового відшкодування з додатками, які отримані відповідачем 04 грудня 2020 року.

Страхове відшкодування відповідачем здійснено не було.

26 лютого 2024 року адвокатом Румянцевим Олександром Геннадійовичем направлено до ПрАТ «УПСК» адвокатський запит №01-26-02/24 з вимогою надати інформацію чи приймалося страховиком ПрАТ «УПСК» рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у виплаті страхового відшкодування за заявою адвоката Румянцева О.Г. в інтересах ОСОБА_1 за страховим випадком, який настав 14.10.2020 за участі страхувальника ПрАТ «УПСК» - ОСОБА_5 водія забезпеченого ТЗ «HONDA SHADOW 400», р.н. НОМЕР_1 , а також з вимогою надати копії всіх без виключення матеріалів страхової справи за вищевказаним страховим випадком включно з копіями прийнятих страховиком у справі рішень.

06 березня 2024 року на адресу адвоката Румянцева О.Г. надійшла відповідь №0682/12 на запит, якою повідомлено, що страховиком, застосовуючи норму п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було зупинено розгляд справи про виплату страхового відшкодування до моменту отримання страховиком рішення суду, яке набрало законної сили.

Не погодившись з рішенням відповідача про зупинення розгляду справи позивачі подали до Київського районного суду м. Одеси даний позов.

Позивачі зазначають, що у відповідності до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Притягнення страхувальника відповідача до кримінальної відповідальності, як і не притягнення, не впливало на обов`язок відповідача здійснити страхове відшкодування.

Отже, відповідач у 90-денний строк з дати подання заяви про виплату страхового відшкодування був зобов`язаний здійснити страхове відшкодування шкоди заподіяної смертю потерпілого.

У відзиві на позовну заяву представник ПрАТ «УПСК» просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що у відповідності п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перебіг строку на здійснення страхового відшкодування припиняється, якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі. Перебіг строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Зазначав, що позивачами не було надано разом з заявою про страхове відшкодування документів, які б засвідчували відсутність у загиблого на час ДТП батьків, а також інших дітей, у т.ч. від іншого шлюбу, якщо такий був.

Посилався на ст. ст. 1193, 1195 ЦК України, вказуючи, що необхідно врахувати вину самого потерпілого в ДТП, що матиме вплив на розмір відшкодування.

Зазначав, що фінансові санкції до відповідача за пропуск строку на виплату страхового відшкодування не можуть бути застосовані, оскільки відповідач повідомив позивачів про припинення його строку.

Крім того, відповідач не погодився з вартістю послуг адвоката Румянцева О.Г., зазначивши, що розмір витрат на правову допомогу, виходячи з вартості однієї години роботи адвоката 3 000 грн є завищеним.

Просив відмовити у задоволенні позову.

У відповіді на відзив зазначено про неможливість застосування норм ст. ст. 1193,1195 ЦК України, оскільки дані норми застосовуються до фізичних осіб, які заподіяли шкоду. Натомість відповідач є юридичною особою. Зазначено, що зі спливом трьох років з моменту заподіяння потерпілому ОСОБА_7 смерті, в разі неподання особами з числа близьких родичів загиблого заяв про страхове відшкодування, страховик відмовляє у виплаті цього відшкодування, оскільки 3-річний строк є присічним і поновленню не підлягає. Отже, відсутня необхідність встановлення кола родичів загиблого, які мали право отримати страхове відшкодування.

Зазначено, що відповідачем не направлялося рішення страховика про зупинення перебігу строку на виплату страхового відшкодування, отже не може бути застосований правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21.04.2022 року у справі №447/2222/20, оскільки обставини цих справ не є аналогічними.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та як законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПрАТ «УПСК» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 , діючої як законний представник ОСОБА_3 страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю в розмірі 90 000 грн..

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 , діючої як законний представник ОСОБА_2 страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю в розмірі 90 000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 , діючої як законний представник ОСОБА_3 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 , діючої як законний представник ОСОБА_2 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю в розмірі 20 000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 39 287,67 грн; інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 104 705,31 грн; три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 22 270,68 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УПСК» на користь держави судовий збір в сумі 062,63 грн.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ «УПСК» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «УПСК» Дяченка В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника ОСОБА_1 адвоката Румянцева О.Г., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами 1-2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України).

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

У пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно пункту 36.1 статті 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

Згідно частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №204/3783/16-ц (провадження №61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною 2 статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду, зокрема від 03.06.2020 у справі №345/3335/17 (провадження №61-22598св18), від 07.10.2020 у справі №742/637/19 (провадження №61-320св20).

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 жовтня 2020 року ОСОБА_5 керуючи власним, технічно справним мотоциклом «HONDA SHADOW 400», р.н. НОМЕР_1 , перевозячи пасажира ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5., п/п б) п. 2.3., п.п. 12.3., 12.4., п/п б) п. 12.9. ПДР, які призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_7 та спричинення ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2024 року у справі №947/7514/22 встановлено, що смерть ОСОБА_7 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наїздом на нього мотоциклу під керуванням ОСОБА_5 ..

В ході судового розгляду справи №947/7514/22 обвинувачений ОСОБА_5 визнав вину у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. За судового розгляду справи №947/7514/22 обставин непереборної сили або умислу потерпілого встановлено не було. Відповідачем доказів існування цих обставин також не долучено.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у відповідача ПрАТ «УПСК», згідно полісу №АР/8917157.

Відповідно до полісу ОСЦВВВНТЗ, розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю складає - 260 000,00 грн, франшиза складає - 0,00 грн.

03 грудня 2022 року позивач в порядку ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до ПрАТ «УПСК» із повідомленням про ДТП та заявою про здійснення страхового відшкодування.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції зазначив, що здійснення страхового відшкодування, відповідачу ПрАТ «УПСК» були подані всі необхідні та встановлені спеціальним законом документи, та відповідачем протиправно не було здійснено у 90-денний строк страхове відшкодування потерпілій ОСОБА_1 . Тобто, відповідачем не було виконано обов`язок, встановлений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Оскільки заява про страхове відшкодування подана відповідачу 03.12.2020, 90-денний строк на виплату страхового відшкодування сплив 03 березня 2021 року.

Початком та кінцем перебігу строку для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми є період з 04.03.2021 по 05.04.2024, виходячи із заборгованості у загальній сумі 240 000 грн.

За період з 04.03.2021 по 05.04.2024 позивачем понесено інфляційні втрати в розмірі 104 705,31 грн. Три відсотки річних за користування грошовими коштами в цей же період становлять - 22 270,68 грн.

У ст. 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За період з 04.03.2021 по 04.03.2022 (в межах строку спеціальної позовної давності) з відповідача ПрАТ «УПСК» стягується пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 39 287,67 грн.

Отже, встановивши прострочення виплати страхового відшкодування з 04.03.2021 по 05.04.2024, суд встановив розмір стягнень у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, та зазначив, що такі розрахунки були проведені позивачем з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що відповідно до абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Із зазначено слідує, що розгляд ДТП в кримінальному провадженні фактично припиняє (зупиняє) перебіг строку для прийняття страховиком рішення про здійснення страхового відшкодування. Вирок у кримінальному провадженню був винесений лише 11 липня 2024 року та набрав чинності 24 жовтня 2024 року. Тому ПрАТ «УПСК» не порушувало прав позивачів, а діяла виключно в межах норм законодавства, які передбачають припинення перебігу строку щодо виплати відшкодування та його виплату після отримання рішення по кримінальному провадженню.

Так, у пункті 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IVзазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно пункту 36.1 статті 36 вищезазначеного закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, -прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19), зазначено, що у Законі №1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону №1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом у порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.02.2022 у справі №242/1930/21 (провадження №61-17923св21) та від 21.04.2022 у справі №447/2222/20 (провадження №61-19906св21).

Тому, не зважаючи на те, що на момент звернення до суду із даним позовом вирок у кримінальному провадженню по факту ДТП, внаслідок якого загинув ОСОБА_7 , ще був відсутній, однак зазначене не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

В апеляційній скарзі також зазначено, що під час стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди судом не було враховано наявність інших осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначене впливає на розмір шкоди яка є бути виплачена на кожному потерпілому.

Так, статтями 35.1, 35.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

До заяви додається:

а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа;

б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником;

в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа;

г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну;

ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого;

д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого;

е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника;

є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Зі змісту вищезазначених статей вбачається, що в потерпілого відсутній обов`язок подавати страховику, документ, які б засвідчували відсутність у загиблого на час ДТП батьків, а також інших дітей, у т.ч. від іншого шлюбу, якщо такий був, як про це зазначає відповідач.

Окрім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, законодавцем у ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Тому, починаючи з 14 жовтня 2023 року страховик має відмовляти у виплаті всім особам, які звернуться з заявою про страхове відшкодування щодо ДТП. Таким чином, встановлення складу родини загиблого ОСОБА_7 позбавлено сенсу в цьому провадженні.

В апеляційній скарзі представник відповідач також заперечує правомірність стягнення з них пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Так, за змістом частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом наведеної норми закону нарахування трьох процентів річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п. 36.2 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Отже, відповідач був зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення про застосування припинення перебігу строку на страхове відшкодування повідомити потерпілу ОСОБА_8 про це рішення.

Однак матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що страховик протягом трьох робочих днів направив заявнику письмове повідомлення про одне із вищезазначених прийнятих рішень. В тому числі щодо застосування п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Колегія суддів вважає, що встановивши прострочення виплати страхового відшкодування з 04.03.2021 по 05.04.2024, суд першої інстанції обґрунтовано встановив розмір стягнень у вигляді пені, 3 % річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи наведені в апеляційних скаргах суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», в інтересах якого діє Дяченко Віктор Олександрович, залишити без задоволення

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 06 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда