ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1911/26 Справа № 181/1235/24 Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Городничої В.С., Свистунової О.В.

при секретарі Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року про скасування заходів забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року у даній справі, якою було зобов`язано ОСОБА_1 :

- повідомити суду та заявнику контактні номери телефону, адреси електронної пошти та/або інші засоби зв`язку для спілкування (контакту) малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, позивачем у справі ОСОБА_2 ;

- забезпечити спілкування (контакт) малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, шляхом відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom, Skype тощо;

- не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту, повідомляти батька, про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини, ОСОБА_3 ;

- завчасно (не пізніше ніж за три дні) повідомляти батька, про від`їзд (обставини та напрямок) малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі населеного пункту місця постійного проживання та перебування, а про від`їзд за межі області повідомляти батька за п`ять днів;

- заборонити відповідачці по справі, ОСОБА_1 , виїзд за межі території України, за винятком території Європейського Союзу, без узгодження із батьком.

Заявниця зазначила, що позов ОСОБА_2 містить лише вимоги про зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною; визначити способи участі батька у вихованні дитини. Проте суд у межах забезпечення позову зобов`язав відповідачку повідомляти позивача про кожен факт лікування, переміщення та навіть тимчасові поїздки дитини, обмежив право відповідачки на виїзд за межі України, що прямо не випливає з позовних вимог; фактично визначив режим спілкування батька з дитиною тобто вирішив спір по суті, до розгляду справи. Отже, забезпечення позову вийшло за межі предмета заявлених вимог, що є порушенням вимог ст. 151 ЦПК України. У даному випадку ухвала про забезпечення позову фактично визначила спосіб участі батька у вихованні дитини та умови спілкування, чим суд завчасно вирішив предмет спору, позбавивши відповідачку можливості надати свої докази у змагальному процесі. Як підтверджено ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 15 вересня 2025 року, відповідачка забезпечує регулярне спілкування батька з дитиною засобами відео- та телефонного зв`язку. Вона має постійне місце проживання, стабільну роботу, не ухиляється від контактів і не вчиняла жодних дій щодо вивезення дитини за межі території України. Отже, обставини, що зумовили застосування забезпечення позову, відпали, а подальше його збереження позбавлене фактичної і правової необхідності.

Вважає, що застосовані ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року заходи забезпечення позову не відповідають принципу співмірності, виходять за межі предмета позову, фактично вирішують спір по суті, безпідставно обмежують конституційні права відповідачки, втратили актуальність, оскільки відпали обставини, що зумовили їх застосування.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року клопотання задоволено частково та ухвалено скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року в частині заборони ОСОБА_1 , виїзду за межі території України, за винятком території Європейського Союзу, без узгодження із батьком малолітньої дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; в іншій частині відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що у вказаній цивільній справі рішення суду не ухвалено, а тому відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі. Разом з тим, вимога щодо заборонити відповідачці ОСОБА_1 , виїзду за межі території України, за винятком території Європейського Союзу, без узгодження із батьком підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, та задовольнити її заяву про скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заходи забезпечення є неспівмірними заявленим позовним вимогам, виходять за межі предмета позову та порушують баланс між інтересами сторін, гарантований Конституцією України та процесуальним законом.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року у даній справі, зобов`язано ОСОБА_1 :

- повідомити суду та заявнику контактні номери телефону, адреси електронної пошти та/або інші засоби зв`язку для спілкування (контакту) малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, позивачем у справі ОСОБА_2 ;

- забезпечити спілкування (контакт) малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, шляхом відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom, Skype тощо;

- не пізніше ніж протягом двох днів з дня виникнення факту, повідомляти батька, про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини, ОСОБА_3 ;

- завчасно (не пізніше ніж за три дні) повідомляти батька, про від`їзд (обставини та напрямок) малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі населеного пункту місця постійного проживання та перебування, а про від`їзд за межі області повідомляти батька за п`ять днів;

- заборонити відповідачці по справі, ОСОБА_1 , виїзд за межі території України, за винятком території Європейського Союзу, без узгодження із батьком.

Ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року у даній справі було вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїзду за межі підконтрольної Державі Україна території в супроводі її матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2024 року, а саме заборону малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїзду за межі підконтрольної Державі Україна території в супроводі її матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без згоди батька, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи частково заяву про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у вказаній цивільній справі рішення суду не ухвалено, а тому відсутні підстави для скасування заходів забезпечення позову в повному обсязі. Разом з тим, вимога щодо заборонити відповідачці ОСОБА_1 , виїзду за межі території України, за винятком території Європейського Союзу, без узгодження із батьком підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При цьому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

А відповідно до п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що заходи забезпечення є неспівмірними заявленим позовним вимогам, виходять за межі предмета позову та порушують баланс між інтересами сторін, гарантований Конституцією України та процесуальним законом, оскільки фактично прийнято рішення по суті позовних вимог до вирішення позову, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення суду. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20), від 29 вересня 2021 року в справі №490/1087/21 (провадження №61-12931св21).

Так, в даному випадку ухвала Межівського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2024 року про забезпечення позову покликана не допустити розрив психологічного зв`язку між батьком і дитиною з плином часу, а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування таких заходів забезпечення позову, з вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.

Доводів на спростування висновків місцевого суду апеляційна скарга не містить, а зводиться до незгоди з судовим рішенням та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що також не може бути підставою для скасування ухвали суду.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду в задоволеній частині скасування заходів забезпечення позову не оскаржувалась, а отже не була предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 лютого 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

О.В. Свистунова