СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/1939/25
Провадження № 2/306/149/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року м. Свалява

Свалявський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого-судді Вінер Е.А.

з секретарем Чубірка О.А.

з участю адвоката позивача Новікової І.С.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сваляві цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_2 ( адреса: АДРЕСА_1 ) яка діє в інтересах ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 ) про тлумачення заповіту

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача адвокат Новікова І.С.,яка діє в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 про тлумачення заповіту ОСОБА_5 , який посвідчений 21 вересня 2015 року державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледза С.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1353.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задоволити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позовних вимог.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі,суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст.1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (ст. 202 ЦК України) .

З огляду на зазначене, заповіт є одностороннім правочином.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно дост. 213 ЦК України.

Відповідно до ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та словосполучень, що утворюють його текст.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 у справі № 467/356/19 зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 1256 ЦК Українисуд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі ч. 1ст. 1256 ЦК України. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому ч. 2ст. 213 ЦК Українине допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2021 у справі № 172/1159/20 вказано, що у ч. 3, 4ст. 213 ЦК Українивизначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленимистаттею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30.07.2020 у справі № 378/1160/15-ц вбачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, ч. 2ст. 213 ЦК Українине допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановленіст. 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 28 листопада 1990 року, виданого на підставі рішення № 228 від 22 листопада 1990 року, Свалявської міської ради власником 11/16 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 зазначений ОСОБА_5 (а.с.7).

21 вересня 2015 року ОСОБА_5 залишив заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледзою С.М., зареєстрований у реєстрі за №1353, за яким: належні йому на праві особистої власності житлові приміщення загальною площею 65,2 кв. м, що включають позиції 2-5, 2-2, 2-3, 2-4, 2-6, 2-7, 2-8 та розташовані на другому поверсі житлового будинку АДРЕСА_3 , він заповів своєму синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а решту житлового будинку АДРЕСА_3 - своєму онукові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06 листопада 2018 року, виданим Свалявським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №205 (а.с.10).

Згідно договору дарування житлового будинку ОСОБА_4 прийняла в дар 5/16 житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с.11).

Відповідно до довідки субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_6 частка житлового будинку-65,2 кв.м. становить-19,6%,що орієнтовно дорівнює-3/16(а.с.12).

Згідно рішення третьої сесії IV скликання Свалявської міської ради від 05.07.2002 р. «Про внесення змін та доповнень до рішення 21-ої сесії Свалявської міської ради третього скликання від 14 грудня 2001 року "Про перейменування вулиць міста"», назву АДРЕСА_4 (а.с.34-37).

З огляду на викладене, а також ураховуючи, що складений ОСОБА_5 заповіт не оспорювався, позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 354, 355ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов представника позивача ОСОБА_2 ( адреса: АДРЕСА_1 ) яка діє в інтересах ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 ) про тлумачення заповіту задовольнити.

Тлумачити заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 21 вересня 2015 року державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори Гуледза С.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1353, як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким ОСОБА_5 заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 3/16 частини домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 - 8/16 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 13 березня 2026 року.

Суддя Свалявського районного суду

Закарпатської області Е.А.Вінер