УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року

м. Київ

справа № 2-272/11

провадження № 61-2460ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Вишнею Ганною Вікторівною, на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кіровоградської міської ради, третя особа - Відділ у справах дітей виконавчого комітету Кропивницької міської ради, про визнання права забудовника на земельній ділянці,

ВСТАНОВИВ:

У 2011 році позивачі звернулися до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, в якому просили визнати за ними в порядку спадкування право забудовників на жилий будинок літ. «А» розмірами 9,16 х 9,06 м (житлова площа складає 30,66 м кв), льох літ. «Г», вбиральню літ. «В», із закріпленням земельної ділянки площею 600 м кв за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 березня 2011 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 у порядку спадкування право забудовників на земельній ділянці загальною площею 600 м. кв. на АДРЕСА_1 , в тому числі з правом реєстрації права власності.

11 листопада 2024 року до апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 вересня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху; запропоновано протягом десяти днів з дня вручення ухвали надати до суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження заочного рішення суду, а також докази на підтвердження відповідних доводів. Судом зазначено, що відповідно до частини першої статті 284 ЦПК України правом на подання заяви про перегляд заочного рішення наділений виключно відповідач, а тому наявність ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення процесуального значення для позивача не має.

07 жовтня 2025 року представник скаржників подала заяву, в якій просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до апеляційного суду. Зазначила, що дата подачі апеляційної скарги в контексті вирішення процесуального питання правового значення не має, оскільки законом імперативно встановлено, що учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Тобто визначальним є момент вручення рішення суду, а не звернення до суду із відповідною заявою. До теперішнього часу заочне рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 березня 2011 року ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_1 , які не були присутні в судовому засіданні, не отримали.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року визнано неповажними підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 24 березня 2011 року Продовжено встановлений судом процесуальний строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених в ухвалі Кропивницького апеляційного суду від 29 вересня 2025 року, на десять днів з дня отримання копії цієї ухвали.

20 жовтня 2025 року представник скаржників подала заяву про поновлення строку звернення до суду. Навела аналогічні доводи, що обов`язок суду вчасно направляти копії судових рішень учасникам справи в цій справі не виконано.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24березня 2011 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відомості про направлення вказаного судового рішення скаржникам у матеріалах справи відсутні. Однак 21 червня 2024 року представник скаржників ознайомилась зі справою. 25 червня 2024 року позивачі подали до Кіровського районного суду м. Кіровограда заяву про роз`яснення рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі. Зазначене спростовує доводи представника позивачів про те, що останні не отримували копію заочного рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 березня 2011 року та не були ознайомлені з його змістом. За таких обставин апеляційна скарга мала бути подана у строк до 25 липня 2024 року включно (якщо відраховувати строк із дня звернення до суду із заявою про роз`яснення рішення). Разом з тим, з апеляційною скаргою позивачі звернулись 11 листопада 2024 року.

При цьому твердження представника позивачів про те, що ними було подано заяву про перегляд заочного рішення у даній справі, а після цього подано апеляційну скаргу в загальному порядку, не заслуговують на увагу, оскільки позивачі не наділені правом подачі заяви про перегляд заочного рішення.

З матеріалів справи не вбачається фактів щодо наслідків повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, які б перебували у безпосередньому зв`язку з неможливістю заявників у межах встановленого законом строку реалізувати своє процесуальне право на оскарження рішення суду першої інстанції, з моменту отримання вказаного судового рішення.

Оскільки ухвалою апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року вказані представником позивача підстави для поновлення строку було визнано неповажними, у заяві про усунення недоліків апеляційної скарги, яка подана до апеляційного суду 20 жовтня 2025 року, не наведено нових поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення, тому у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

08 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_6 вперше подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року касаційну скаргу повернуто заявнику, оскільки вимоги ухвали Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у встановлений судом строк не виконані.

30 січня 2026 року представник ОСОБА_3 , ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку повторно звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року касаційну скаргу повернуто заявнику, оскільки у порушення вимог частини третьої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано докази на підтвердження повноважень представника скаржників діяти від їх імені та в інтересах.

23 лютого 2026 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_3 , ОСОБА_6 втретє подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд проігнорував та фактично унеможливив виправлення фундаментальних недоліків і помилок правосуддя, допущених при розгляді справи в суді першої інстанції. Заочне рішення Кіровського районного суду, ухвалене 24березня 2011 року, до теперішнього часу ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_7 , які не були присутні в судовому засіданні, не отримали. Зважаючи на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог статті 272 ЦПК України щодо надіслання копії судового рішення на адресу учасників справи, як не знали про прийняте рішення, заявники пропустили строки звернення із апеляційною скаргою. Верховний Суд зауважив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами, може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).

У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження

№ 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 зазначено, що «суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».

Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі №640/11452/19 вказав, що «поважними причинами пропущення строку на подання апеляційної скарги можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи,що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами».

Апеляційний суд встановив, що відомості про направлення вказаного судового рішення скаржникам у матеріалах справи відсутні. Однак 21 червня 2024 року представник скаржників ознайомилась зі справою. 25 червня 2024 року позивачі подали до Кіровського районного суду м. Кіровограда заяву про роз`яснення рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда. У вказаній заяві позивачі зазначили, що рішення суду є не зовсім зрозумілим (неясним) в частині, що стосується об`єкта забудови, а саме, на які об`єкти нерухомості надані права забудовника позивачам з реєстрацією права власності. Разом з тим, з апеляційною скаргою позивачі звернулись лише 11 листопада 2024 року, тобто з пропуском строку, визначеного частиною другою статті 354 ЦПК України. Колегією суддів не встановлено інших підстав для поновлення позивачам строку на апеляційне оскарження заочного рішення від 24 березня 2011 року, а представник позивачів не навела інших обґрунтованих причин щодо неможливості подати апеляційну скаргу у строк, передбачений частиною другою статті 354 ЦПК України.

Встановивши, що вказані заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA G?MEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали суду апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 2-272/11.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко