УХВАЛА

04березня 2026 року

м. Київ

cправа № 639/1234/25

провадження №14-9зц26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачук О. С.,

cуддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Мартєва С. Ю., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю.

перевірила касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 травня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області ОСОБА_3, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про визнання незаконним рішення про відмову у наданні субсидії на житлово комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, нанесену корупційними порушеннями ОСОБА_2 під час перебування на посаді державного службовця на виконанні функцій держави в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Харківській області;

визнати незаконним рішення про відмову у призначенні субсидії;

зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду, в сумі 200 000,00 грн за рахунок державного бюджету з подальшим регресом з ОСОБА_3 у розмірі, що дорівнює її двом місячним зарплатам.

Жовтневий районний суд м. Харкова ухвалою від 27 лютого 2025 року цивільну справу № 639/1234/25 передав для розгляду до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Харківський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на таке рішення суду першої інстанції залишив без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року - без змін.

Верховний Суд ухвалою від 03 червня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у цій справі.

Шевченківський районний суд м. Харкова від 29 травня 2025 року відмовив у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. Роз`яснив позивачці, що вона не позбавлена права із цими вимогами звернутися до Харківського окружного адміністративного суду за правилами Кодексу адміністративного судочинства.

Харківський апеляційний суд постановою від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на таке рішення залишив без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 травня 2025 року - без змін.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 26 грудня 2025 року відмовив у відкритті касаційного провадження на рішення судів першої та апеляційної інстанції, оскільки визнав касаційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою.

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Великої Палати Верховного Суду із касаційною скаргою в якій просила відкрити касаційне провадження, переглянути, визнати незаконною і скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 травня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 грудня 2025 року та зобов`язати Новобаварський районний суд міста Харкова розглянути її позовну заяву.

Велика Палата Верхового Суду вважає, що у прийнятті касаційної скарги необхідно відмовити з огляду на таке.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6 і частина друга статті 19 Конституції України).

Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України і здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції. У складі Верховного Суду діють, зокрема, Касаційний цивільний суд і Велика Палата Верховного Суду (частина перша статті 36, пункти 1, 5 частини другої статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 45 згаданого Закону Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України; далі - ЦПК України).

Право на касаційне оскарження та судові рішення, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, визначені у статті 389 ЦПК України.

Порядок подання касаційної скарги врегульовано в ЦПК України, згідно із частиною першою статті 391 якого касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

Відповідно до статей 393, 394 ЦПК України повноваження з прийняття касаційної скарги та відкриття касаційного провадження належать Верховному Судові, який діє у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду. На стадії відкриття касаційного провадження здійснюється перевірка правильності оформлення касаційної скарги та дотримання порядку її подання, зокрема й сплати судового збору та дотримання строків на касаційне оскарження.

Порядок передання справи до Великої Палати Верховного Суду визначений у частинах третій - шостій статті 403 ЦПК України (ці приписи викладено в параграфі 3 глави 2 розділу V «Касаційний розгляд» цього Кодексу). Згідно з наведеними правилами саме після відкриття касаційного провадження, підготовки справи до касаційного розгляду та попереднього розгляду до Великої Палати Верховного Суду може бути передана цивільна справа.

Цивільна процесуальна процедура не передбачає подвійного касаційного перегляду судових рішень: касаційним судом і після цього - Великою Палатою Верховного Суду.

За змістом скарги, поданої до Великої Палати Верховного Суду, ОСОБА_1 не погоджується як із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, так і з ухвалами Верховного Суду, просить їх скасувати.

Чинний процесуальний закон не передбачає можливості перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду (крім перегляду судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами відповідно до глави 3 розділу V ЦПК України), оскільки зазначені рішення є остаточними і подальшому оскарженню не підлягають, а також не надає повноважень учаснику справи вирішувати питання щодо передачі цивільної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду за межами приписів, передбачених ЦПК України.

Отже, через те, що чинне законодавство не передбачає такої можливості, немає правових підстав для розгляду поданої касаційної скарги ОСОБА_1 . Великою Палатою Верховного Суду, тому у її прийнятті потрібно відмовити та повернути заявнику. Така відмова не порушує право ОСОБА_1 на доступ до суду, оскільки вона реалізувала право на оскарження судового рішення в судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, параграф 36).

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуть для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, параграф 53).

Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоб порушувати саму сутність цього права. Також обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує «легітимну мету» і якщо немає «пропорційного співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, параграф 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, параграф 65).

Згідно з практикою ЄСПЛ юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення суду, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України», заява № 41984/98, параграф 53).

Звернення до Великої Палати Верховного Суду з проханням про здійснення ще одного розгляду справи фактично спрямоване на перегляд рішень судів трьох інстанцій, коли немає для цього визначеної процесуальним законом підстави. Такий перегляд є неможливим, оскільки ставить під сумнів гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції принцип остаточності судового рішення (res judicata).

Керуючись статтями 388, 391, 393, 394, 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 29 травня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2025 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області ОСОБА_3, треті особи: Національне агентство України з питань державної служби, Державна казначейська служба України, про визнання незаконним рішення про відмову у наданні субсидії на житлово комунальні послуги та зобов`язання вчинити певні дії.

Зазначену скаргу та додані до неї матеріали повернути ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько С. Ю. Мартєв

О. Л. Булейко Н. М. Мартинюк

І. А. Воробйова К. М. Пільков

М. М. Гімон С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

А. А. Ємець Т. Г. Стрелець

Л. Ю. Кишакевич І. В. Ткач

В. В. Король В. Ю. Уркевич

С. І. Кравченко