ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2026 року м. Кропивницький

справа № 401/2979/24

провадження № 22-ц/4809/250/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року у складі головуючого судді Андріянової С. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.91-92), просила стягнути з відповідача на її користь 53 913, 47 грн, з яких: 3 405,86 грн інфляційні нарахування, 21 092,75 грн упущена вигода, 9 646,86 грн штрафні санкції, 60,00 грн за квитанції про сплату послуг Укрпошти, 19 708,00 грн моральна шкода.

В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 протягом 10 років була клієнтом АТ КБ «Приватбанк». 19 січня 2023 року вона подала заяву відповідачу про закриття рахунку та перерахування залишків коштів до АТ «Ощадбанк». Оскільки банк проігнорував розгляд та виконання її заяви від 19 січня 2023 року, ОСОБА_1 вимушена була звернутися за захистом своїх прав до суду.

Так, рішенням Світловодського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року у справі № 401/209/23 було зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» перерахувати всі кошти, що належать ОСОБА_1 , шляхом переводу коштів з карток її рахунок, відкритий в АТ Ощадбанк, у відповідності із поданою заявою від 19 січня 2023 року про закриття рахунку та перерахування залишків коштів.

Вказане рішення суду банк виконав лише 19 вересня 2024 року. Тобто, в період з 19 січня 2023 року по 19 вересня 2024 року банк безпідставно користувався її грошовими коштами, в зв`язку з чим вона просить стягнути 3% річних та індекс інфляції, згідно ст.625 ЦК України, упущену вигоду, штрафні санкції та моральну шкоду через моральні та фізичні страждання, які спричинили негативні зміни в її житті дії відповідача у справі.

Представник відповідача подав до суду відзив, в якому заперечив щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що після ухвалення рішення у справі №401/209/23 від 18 червня 2024 року, було відкрито виконавче провадження №75668687 та направлено вимогу виконавця щодо необхідності виконання рішення суду та запропоновано надати підтверджуючі документи такого виконання. Така вимога виконавця датована 15 серпня 2024 року, а отримана банком лише 17 вересня 2024 року. В результаті чого, банк 19 вересня 2024 року добровільно, негайно, виконав вказане рішення суду в повному обсязі на суму 31 018,75 грн. 27 листопада 2024 року закрито виконавче провадження, в зв`язку з повним виконанням рішенням суду. Щодо стягнення 3% річних та індексу інфляції вказав, що, то вони розраховані ОСОБА_2 невірно і математично не відповідають дійсності та періоду прострочення. Крім того, індекс інфляції до євро не може бути застосовано, так як валюта весь час постійно здорожчує по відношенню до гривні. Упущена вигода та стягнення моральної шкоди ОСОБА_2 не доведені та нічим не підтверджується (а.с.100-105).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди за порушення зобов`язання з повернення вкладу та безпідставне користування грошовими коштами, у порядку захисту прав споживачів.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 збитки від інфляції в розмірі 3 406 грн 80 коп та 3% річних в розмірі 1553 грн 35 коп, а всього 4 960 грн 15 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції погодився із вимогами позивачки щодо стягнення на її користь інфляційних втрат та трьох процентів річних, не знайшовши підстав для зміни наданих нею розрахунків, посилаючись на те, що грошове зобов`язання за рішенням Світловодського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року у справі № 401/209/23 не виконувалось, тому позивачка має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні інших вимог про стягнення штрафних санкцій, упущеної вигоди та відшкодування моральної шкоди, обгрунтувавши це тим, що позивачка не довела суду належними та допустимими доказами, що вона мала реальну можливість отримати дохід у вигляді грошових коштів. Також суд зазначив, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить (далі мовою оригіналу): «скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року частково: в частині позовних вимог 1553 грн 35 коп - 3% річних і 3 406 грн 80 коп. - інфляційні нарахування, які були задоволені - рішення залишити без змін та ухвалити нове рішення в іншій частині позовних вимог, яким, додатково до рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року - стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь «женщины Веры человека (людини)» в міжнародному правовому статусі человек (людина) з повними правами по праву народження - вигодонабувача громадянина ОСОБА_1 : 21092,75 грн - упущена вигода, 9646,86 грн - штрафні санкції, 30,0 грн - згідно квитанції про сплату послуг Укрпоштою за відправлення Волевиявлення (заява) - негайно до виконання про перерахування коштів від 30.04.2024 (сплачено марками - поштова валюта, якою можна оплачувати відправлення); 30,0 грн - згідно квитанції про сплату послуг Укрпоштою за відправлення Волевиявлення-заява про відкриття виконавчого провадження від 23.07.2024; фото квитанцій та конвертів додано до справи п. 14-15 Заяви про виправлення недоліків 21.09.2024;19708,0 грн - моральної шкоди.

До ухвалення рішення, відповісти на питання: чи може полягати моральна шкода та чи є підстави для її відшкодування, коли:

-відповідачем порушено її право на власність - на її кошти,

-відповідачем порушені нормальні життєві зв`язки через неможливість купити продукти харчування та предмети першої, для життя, необхідності, відповідачем порушені її стосунки з оточуючими людьми через - дивись вище,

-мають місце негативні емоційні наслідки - нервовий стрес, підвищення тиску, носова кровотеча прямо в приміщенні суду, прилив адреналіну від несправедливості та безвиході, вимушені зміни у житті через необхідність вивчення законодавства, логічно скласти позов з посиланням на законодавство, заяви, клопотання (при цьому необхідно прийняти до уваги, що юристи вивчають все це на протязі 6 років, а потім все життя) - тобто був повністю змінений ритм її життя та втрачений час її життя на повернення її коштів, забраний, відповідачем, час у її рідних на допомогу і спілкування;

-та коли дії АТ КБ «Приватбанк», визнані судом протиправними безпідставність користування чужими-моїми коштами, та коли протиправні дії АТ КБ ПРИВАТБАНК є злонамереними і тривалими - ігнор багаточисельних заяв про повернення моїх коштів, рішення суду і штрафів виконавчої служби - на протязі майже 2х років;

- відповісти на питання зараз і назавжди: чи залежить розмір моральної шкоди від потужності злодія і величини заробітної плати його багаточисельного іноземного керівництва і наглядової ради при реальній загрозі неодноразового повторення злочинних дій АТ КБ ПРИВАТБАНК проти власності людини».

Тобто за вимогами апеляційної скарги заявниця просить скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року в частині відмови у стягненні 21 092, 75 грн упущеної вигоди, 9 646, 86 грн штрафних санкцій, 19 708 грн моральної шкоди та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Крім того, просить стягнути із відповідача на її користь 60 грн поштових витрат.

Вказано, що суд безпідставно відмовив у стягненні на її користь штрафних санкцій у розмірі 9 646,86 грн, упущеної вигоди у розмірі 21 092, 75 грн та моральної шкоди у розмірі 19 708 грн. Заявниця вважає, що під час розгляду справи судом було встановлено, що відповідач безпідставно користувався її коштами, а тому її вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є сторонами договору банківського обслуговування, на підставі анкети-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 у користування були надані платіжні картки:

- НОМЕР_1 ;

- НОМЕР_2 ;

- НОМЕР_3 ;

- НОМЕР_4 ;

- НОМЕР_5 (інтернет картка).

Даний факт жодна із сторін у справі не заперечувала.

19 січня 2023 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «Приватбанк» заяву про закриття рахунку та перерахування залишків коштів на рахунок НОМЕР_6 банку АТ Ощадбанк, що належить громадянці ОСОБА_1 (а.с.16-17).

19 січня 2023 року відповідач в одноособовому порядку припинив обслуговування платіжних карток відкритих на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 червня 2024 року, яке набрало законної сили 19 липня 2024 року, зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» перерахувати всі кошти, що належать ОСОБА_1 , шляхом переводу коштів з карток:

-№ 4149 6293 9755 7794 в сумі 10000,46 UAН;

-№ НОМЕР_2 в сумі 0,94 UAН;

-№ НОМЕР_3 в сумі 100 EUR;

-№ НОМЕР_4 в сумі 69,49 EUR;

-№ НОМЕР_5 (інтернет картка) в сумі 12702,81 UAН;

на рахунок НОМЕР_6 банку АТ Ощадбанк, у відповідності із поданою заявою від 19 січня 2023 року про закриття рахунку та перерахування залишків коштів (а.с.22-24).

19 липня 2024 року судом було видано виконавчий лист та 01 серпня 2024 року Печерським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відкрито виконавче провадження №75668687.

Постановами державного виконавця про накладення штрафу на АТ КБ «Приватбанк» від 20 серпня і 06 вересня 2024 року, було накладено штраф за невиконання рішення суду (а.с.25-26).

Згідно роздруківки Ощадбанку та платіжної інструкції Приватбанку, 19 вересня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 , на виконання рішення Світловодського міськрайонного суду від 18 червня 2024 року року у справі №401/209/23 було зараховано грошові кошти в розмірі 31 018 грн 75 коп (а.с.27).

Постановою від 27 листопада 2024 року закінчено виконавче провадження №75668687 (а.с.87).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на межі апеляційного перегляду справи, зміст та прохальну частину апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд справи лише в частині відмовлених вимог ОСОБА_1 . В іншій частині перегляд справи Кропивницьким апеляційним судом не здійснюється.

У частинах першій та другій статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 червня 2024 року, яке набрало законної сили 19 липня 2024 року, зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» перерахувати всі кошти, що належать ОСОБА_1 , шляхом переводу коштів з карток:

-№ НОМЕР_1 в сумі 10000,46 UAН;

-№ НОМЕР_2 в сумі 0,94 UAН;

-№ НОМЕР_3 в сумі 100 EUR;

-№ НОМЕР_4 в сумі 69,49 EUR;

-№ НОМЕР_5 (інтернет картка) в сумі 12702,81 UAН;

на рахунок НОМЕР_6 банку АТ Ощадбанк, у відповідності із поданою заявою від 19 січня 2023 року про закриття рахунку та перерахування залишків коштів (а.с.22-24).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі № 199/3152/20 (провадження № 14-224цс21) зазначено, що: «Велика Палата Верховного Суду зауважила, що дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ. З урахуванням наведеного висновки судів першої та апеляційної інстанції про стягнення з банку пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року по справі № 757/24677/18-ц (провадження № 61-5125св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається: за договором про депозитний вклад № Оn48631298 від 27 квітня 2005 року днем повернення депозиту є 28 липня 2005 року, тому він є припиненим з 28 липня 2005 року; у пункті 2 договору № Оn48631303 від 04 травня 2005 року, сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до діючого законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору», тому враховуючи подану ОСОБА_1 03 серпня 2005 року заяву про повернення коштів, зазначений договір вважається розірваним з 05 серпня 2005 року, на письмову вимогу вкладника; за таких обставин відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у зв`язку припиненням 28 липня 2005 року дії договору про депозитний вклад № Оn48631298, та розірванням договору про депозитний вклад № Оn48631303 з 05 серпня 2005 року, припинено правовідносини за цими договорами; суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог».

У справі, що переглядається: ОСОБА_1 заявила про стягнення штрафних санкцій (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг за період з 19 січня 2023 року по день фактичного виконання судового рішення 19 вересня 2024 року, щодо зобов`язання відповідача перерахувати всі кошти на інший рахунок, оскільки договірні відносини між банком та ОСОБА_1 припинені з 19 січня 2023 року, на підставі поданої вкладником заяви, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення штрафних санкцій (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг.

Щодо позовних вимог про стягнення упущеної вигоди.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд першої інстанції, встановивши, що в матеріалах справи немає доказів на підтвердження реальної можливості отримання заявницею упущеної вигоди в розмірі 21 092, 75 грн, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині, оскільки сума збитків, яку просить стягнути ОСОБА_2 , обґрунтовується припущенням про можливість отримання прибутку, а згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, в порушення зазначених вимог закону, ОСОБА_1 не надала належного обґрунтування завданої їй моральної шкоди, судом не встановлено причинний зв`язок між діями відповідача і станом здоров`я заявниці, не надано доказів, що саме внаслідок неповернення коштів банком відбулися зміни у її житті чи здоров`ї, а тому колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення із відповідача 30 грн згідно квитанції про сплату послуг Укрпошта за відправлення заяви про перерахування коштів від 30 квітня 2024 року та 30 грн згідно квитанції про сплату послуг Укрпоштою за відправлення заяви про відкриття провадження від 23 липня 2024 року, колегія суддів зазначає, що вказані поштові витрати не підлягають відшкодуванню з огляду на таке.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з тим, вказані витрати на поштові відправлення, які були здійснені заявницею не є такими, що пов`язані з розглядом даної справи чи вчинені при підготовці до розгляду, а тому відшкодуванню не підлягають.

Щодо вимог апеляційної скарги відповісти на питання, колегія суддів зазначає, що вимогами статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;

4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;

5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;

7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;

8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Враховуючи зазначене, вимогами законодавства не передбачено обов`язку суду надати відповідача на питання зазначені позивачкою в її апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується, без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 серпня 2025 року, в частині, що оскаржується, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 11.02.2026.

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко

О. І. Чельник