Справа № 204/4984/25
Провадження № 2/204/291/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення заборгованості, -

У С Т А Н О В И В:

08 травня 2025 року ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , із вимогами про стягнення з нього 3 % річних у сумі 100 747 гривень 36 копійок та інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 984 853 гривні 94 копійки, а всього 1 085 601 гривня 30 копійок.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року у справі № 204/8194/13-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу виниклого під час скоєння злочину, стягнення матеріальної шкоди з суми боргу, індексу інфляції, відсотків, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмір 312 375 гривень, індекс інфляції від простроченої суми заборгованості за період з серпня 2010 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 17 955 гривень та за період з травня 2011 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 6 226 гривень 87 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень, а всього 338 557 гривень 76 копійок. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору. Зазначає, що дане рішення набрало законної сили 29 липня 2014 року. Стверджує, що вказане рішення суду відповідачем не виконано, тому позивач прохає суд, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача на його користь, за період з 01 серпня 2014 року по 01 травня 2025 року, 3 % річних у сумі 100 747 гривень 36 копійок та інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 984 853 гривні 94 копійки, а всього 1 085 601 гривня 30 копійок.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 25 червня 2025 року (а. с. 16), копія якої надіслана учасникам справи 14 травня 2025 року за вихідним № 12700/25-вих/2/204/2856/25 (а. с. 17).

22 вересня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката Гонтар В.А. (а. с. 60-61), в яких він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує.

У поясненнях зазначає, що право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 УЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказує, що відповідно до вимог п. 18 Перехідних положень до ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Крім того, зазначає, що вказаним пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказує, що з 24 лютого 2022 року у Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє дотепер. Водночас, позивач звернувся до суд з позовом у травні 2025 року, а оскільки від початку введення військового стану минуло більше трьох років, то позивач втратив право на стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, тим більше що ці позовні вимоги вже були задоволені рішенням суду у справі № 204/8194/13-ц. З цих підстав прохає суд застосувати до позовних вимог позивача строки позовної давності який становить 3 роки.

Протокольною ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року у справі завершено підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 72-74).

19 лютого 2026 року року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника відповідача адвоката Гонтар В.А. (а. с. 105-106), які ідентичні до його письмовим поясненням від 22 вересня 2025 року.

03 березня 2026 року на адресу суду надійшла письмова промова у судових дебатах представника позивача адвоката Ковальчука Д.Ю. (а. с. 112-117), в яких він зазначає про те, що письмові пояснення представника відповідача не можуть братися судом до уваги, оскільки вони не були надіслані на адресу позивача та не є заявою по суті справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 174 ЦПК України. Тому вважає, що фактично відповідачем не подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Більш того, вважає, що такі строки позивачем не пропущені, оскільки були зупинені на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання коронавірусної хвороби, а потім продовжені на час воєнного стану, який діє дотепер. Тому вважає, що нарахування суми інфляційного збільшення заборгованості та 3 % річних за період з 01 квітня 2017 року (за 3 роки до зупинення строків) по 14 березня 2022 року в будь-якому випадку вважається таким, що здійснене в межах строків позовної давності та введеної заборони на застосування ст. 625 ЦК України в період дії воєнного стану. Прохав суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Ковальчук Д.Ю., позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали суд їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви та письмовій промові у судових дебатах.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Гонтар В.А., позовні вимоги визнав частково, зокрема в межах трьох років, що передували даті звернення позивача до суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року у справі № 204/8194/13-ц частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу виниклого під час скоєння злочину, стягнення матеріальної шкоди з суми боргу, індексу інфляції, відсотків, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмір 312 375 гривень, індекс інфляції від простроченої суми заборгованості за період з серпня 2010 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 17 955 гривень та за період з травня 2011 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 6 226 гривень 87 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень, а всього 338 557 гривень 76 копійок. В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат (а. с. 4-7).

На виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили 29 липня 2014 року, Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 26 серпня 2014 року позивачу було видано виконавчий (а. с. 8).

Так, з копії вищевказаного виконавчого листа вбачається, що 25 червня 2015 року він був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можу бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними), а 19 березня 2021 року на підставі п. 2 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку із пропущенням встановленого законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання).

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зазначає, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується той факт, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року у справі № 204/8194/13-ц, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмір 312 375 гривень, індекс інфляції від простроченої суми заборгованості за період з серпня 2010 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 17 955 гривень та за період з травня 2011 року по квітень 2014 року (включно) у сумі 6 226 гривень 87 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень, а всього 338 557 гривень 76 копійок та, яке набрало законної сили 29 липня 2014 року, відповідачем не виконано.

Оскільки, нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, то позивач має повне законне право на нарахування та стягнення з відповідача вказаних коштів.

Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь, за період з 01 серпня 2014 року по 01 травня 2025 року, 3 % річних у сумі 100 747 гривень 36 копійок та інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 984 853 гривні 94 копійки, а всього 1 085 601 гривня 30 копійок.

Натомість, відповідач, заперечуючи позовні вимоги позивача, посилався на прострочення позивачем строків позовної давності.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. ст. 263 та 264 ЦК України.

Водночас, суд зазначає, що під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Такий правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Разом з цим, суд зазначає, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який неодноразово продовжувався та триває до тепер.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Даний Закон набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі, Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Цей Закон набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) був продовжений від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до 04 вересня 2025 року.

Натомість, після 04 вересня 2025 року, у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено згаданий Пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності поновлено.

Таким чином, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), з 30 січня 2024 року по 04 вересня 2025 року - був зупинений на строк дії воєнного стану, а з 04 вересня 2025 року поновлений.

Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові.

Так, у письмових поясненнях представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача (а. с. 105-106).

З тих підстав, що відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог, які виходять за її межу, суд вважає за необхідне застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період часу з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2017 року включно, у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки позивач з даним позовом звернувся до суду в 08 травня 2025 року, тобто після спливу вказаного строку.

Водночас, щодо доводів представника позивача про звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, з 24 лютого 2022 року на підставі п. 18 Перехідних положень до ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

Так, відповідно до пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що: на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23.

Водночас, законодавець в пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не передбачив особливостей у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) грошового зобов`язання щодо повернення коштів, сплачених на виконання попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири. Норма пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України незастосовна до таких правовідносин (постанова Верховного Суду від 21 січня 2025 року в справі № 751/3052/23).

Більш того, у постанові від 31 квітня 2024 року у справі № 183/7850/22 Верховний Суду виснував, що до правовідносин, які не пов`язані із наданням позики чи кредиту, вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосуванню не підлягають.

Аналогічний висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України також викладено в постановах Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 183/7850/22, від 21 січня 2025 року в справі № 751/3052/23.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року у справі № 204/8194/13-ц, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість, інфляційні витрати та моральну шкоду, загалом у сумі 338 557 гривень 76 копійок за розпискою (позикою, а не боргу виниклого під час скоєння злочину, як про те стверджував позивач), то до спірних правовідносин застосовуються вимоги пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, а відтак нараховані позивачем відповідачу інфляційні витрати та 3 % річних, за період з 24 лютого 2022 року по 01 травня 2025 року, підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі) в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2014 року у справі № 204/8194/13-ц, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість, інфляційні витрати та моральну шкоду, загалом у сумі 338 557 гривень 76 копійок, останнім не виконано, а нарахування інфляційних втрат та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, та за захистом якого позивач звернувся до суду, суд вважає за можливе, стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, інфляційні витрати у сумі 151 478 гривень та 3 % річних у сумі 45 906 гривень 28 копійок, виходячи із розрахунку (312375*3*1005:365:100)+(312375*3*366:366:100)+(312375*3*418:365:100), а всього 197 384 гривні 28 копійок.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача за період з 01 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року інфляційних витрати у сумі 151 478 гривень та 3 % річних у сумі 45 906 гривень 28 копійок, виходячи із розрахунку (312375*3*1005:365:100)+(312375*3*366:366:100)+(312375*3*418:365:100), а всього 197 384 гривні 28 копійок.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 974 гривні 02 копійки, виходячи із розрахунку 10 857*(197 384,28/1 085 601,3).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , за період з 01 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, 3 % річних у сумі 45 906 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот шість) гривень 28 (двадцять вісім) копійок та інфляційні витрати у сумі 151 478 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста сімдесят вісім) гривень, а всього 197 384 (сто дев`яносто сім тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 28 (двадцять вісім) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 974 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят чотири) гривні 02 (дві) копійки.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна