СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 755/11952/25

пр. № 2-о/759/44/26

17 лютого 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Чумак В.А.

заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

предствника заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про встановлення факту проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 13.04.2016 р. по день його смерті.

Заява мотивована тим, що заявниця та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 по 2016 рік, від якого мають доньку.

Після офіційного розірвання шлюбу 13.04.2016 р. вони продовжували проживати разом за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільний побут та мали спільний бюджет.

На підтвердження надано довідки ВПО, декларації з лікарем, скриншоти переписок та посилання на свідчення свідків.

Встановлення факту необхідне заявниці для реалізації права на отримання громадянства України як дружині загиблого захисника України.

ІІ. Процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15. 12.2025 року прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.

Представник заявника та заявник у судовому засіданні заяву підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у заяві.

Представник ДМС просив відмовити у задоволенні заяви, вказуючи на те, що Закон № 4191-ІХ передбачає спрощення лише для осіб, що перебувають у зареєстрованому шлюбі, і не поширюється на "фактичні сімейні відносини".

Надані докази (фото, скріншоти, декларація з лікарем) є недостатніми та не підтверджують постійного характеру проживання та спільного бюджету.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом та норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (заявниця) та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2000 по 13.04.2016.

Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину -доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13.04.2016 шлюб між сторонами було розірвано.

Заявниця стверджує, що після розлучення вони фактично не розійшлися, а продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії] НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи заяву, ОСОБА_1 вказує, що попри офіційне розірвання шлюбу у 2016 році, вони з ОСОБА_4 фактично продовжували проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права й обов`язки до моменту його смерті.

Начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було надіслано «Сповіщення сім`ї № 359» від 02 серпня 2024 року де вказано, що ОСОБА_4 , який проходив службу на посаді старшого оператора-розвідника відділення взводу БАК у військовій частині НОМЕР_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в клінічній лікарні «Феофанія» (м. Київ). Смерть настала внаслідок важких поранень, отриманих під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Гуляй Поле Запорізької області.

У судовому засіданні 11 лютого 2026 року судом допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що знає сім`ю заявниці понад 10 років, приблизно з 2015 року. Проживаючи за однією адресою в м. Києві, вона спостерігала, що заявниця та її чоловік фактично проживали як сім`я чоловік, жінка та донька. Зі слів свідка, сім`я постійно мешкала за однією адресою, вела спільне господарство. Про факт розірвання шлюбу їй стало відомо лише після смерті чоловіка. До цього часу вона вважала їх повноцінною родиною, випадків проживання когось із подружжя з іншими особами не спостерігала.

Свідок ОСОБА_5 (донька заявниці) пояснила, що з 2014 року проживала разом із батьками у м. Києві. Незважаючи на розірвання шлюбу у 2016 році, батьки продовжували проживати разом однією сім`єю. Свідок зазначила, що про розлучення їй стало відомо лише після смерті батька. Відносини між батьками після розірвання шлюбу залишались доброзичливими, батько забезпечував родину матеріально, перераховував кошти на спільну банківську карту, надавав доступ до власної карти, фінансував навчання, гуртки та інші потреби доньки, проводив із нею час.

За приписами статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За вимогами пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Слід зазначити, що інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним кодексом України і закріплений, зокрема, у статті 74 СК України.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

На підтвердження факту проживання заявниця надала копії декларацій про вибір лікаря, які подані до однієї медичної установи. Проте, суд зазначає, що такі декларації мають індивідуальний характер, а подання їх до одного закладу може бути обумовлене територіальною зручністю, а не наявністю сімейних відносин. Довідки про статус внутрішньо переміщеної особи (ВПО), надані заявницею, підтверджують лише місце її проживання, але не доводять факту ведення спільного господарства з померлим у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України.

Суд звертає увагу на те, що переважна більшість наданих скріншотів є листуванням заявниці з третіми особами (сусідами, родичами, знайомими), де згадується померлий ОСОБА_4 .

Визнання заявниці «дружиною» з боку родичів померлого є виключно проявом їхнього суб`єктивного ставлення та внутрішнього сімейного сприйняття ситуації. Проте, згідно з нормами Сімейного кодексу України, статус подружжя або осіб, що проживають однією сім`єю, встановлюється не на підставі думки родичів, а на підставі реального існування сукупності юридичних ознак: спільного побуту, спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків. Сприйняття заявниці як «дружини» може бути зумовлене тривалим знайомством, наявністю спільної дитини у сторін або простою побутовою етикою, що не має юридичної сили для суду.

Переписка з родичами не є документом, який підтверджує ведення спільного господарства чи наявність спільного бюджету між заявницею та ОСОБА_4 . Свідчення або приватні повідомлення сестри померлого про те, що вона вважала заявницю дружиною свого брата, не можуть підміняти собою відсутність офіційно зареєстрованого шлюбу або відсутність доказів спільного фінансового життя (спільних рахунків, спільних витрат на нерухомість тощо).

Суд враховує, що листування з сестрою померлого, особливо після трагічної загибелі ОСОБА_4 , має глибокий емоційний характер. У стані скорботи родичі часто використовують термін «дружина» щодо жінки, яка була близькою померлому та є матір`ю його дитини. Однак такий «соціальний статус» у колі родичів не є ідентичним «юридичному статусу» в розумінні ст. 3 СК України та ст. 315 ЦПК України.

Розглянувши надане заявницею «Сповіщення сім`ї № 359» та аргументи щодо повідомлення її про смерть ОСОБА_4 як «дружини», суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Використання у тексті сповіщення фрази «Ваш чоловік» не має для суду преюдиційного значення щодо цивільного стану особи. Суд розцінює це як використання стандартного бланка сповіщення або звернення, що базується на суб`єктивній інформації, наданій самим військовослужбовцем чи його близькими під час мобілізації, а не як юридичний акт підтвердження шлюбу.

Суд зазначає, що на момент виписки сповіщення (02.08.2024) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був офіційно розірваний ще у 2016 році, про що свідчить рішення суду. Жодних відомостей про повторну реєстрацію шлюбу в органах ДРАЦС матеріали справи не містять.

Повідомлення заявниці про смерть та передача їй особистих речей загиблого свідчать лише про те, що вона була вказана ОСОБА_4 як «контактна особа» для екстреного зв`язку або як мати їх спільної дитини (доньки). Це підтверджує наявність батьківських зв`язків, проте не є прямим доказом «ведення спільного господарства» чи «спільного бюджету», що є обов`язковими ознаками сім`ї згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України.

Органи ТЦК та СП не наділені повноваженнями встановлювати юридичні факти проживання однією сім`єю. Їхнє завдання сповістити осіб, зазначених у документах військовослужбовця. Оскільки ОСОБА_4 та заявниця мають спільну доньку, яка проживає із заявницею, вибір ОСОБА_1 як адресата сповіщення є логічним кроком для інформування сім`ї, але не посвідчує її статус як дружини в правовому розумінні.

Оцінюючи показання свідків відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд зазначає, що вони ґрунтуються переважно на особистих припущеннях та суб`єктивному сприйнятті характеру відносин між заявницею та померлим, не містять конкретних відомостей щодо ведення спільного господарства, спільного бюджету, наявності взаємних прав та обов`язків як подружжя, а також не підтверджені належними та допустимими письмовими доказами у достатньому обсязі.

Крім того, свідок ОСОБА_6 не володіла інформацією про юридичний статус відносин сторін (факт розірвання шлюбу), що свідчить про обмеженість її обізнаності щодо істотних обставин справи.

Суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_5 .

Як встановлено у судовому засіданні, свідок є донькою заявниці та померлого, тобто перебуває у близьких родинних відносинах із заявницею, що свідчить про її можливу заінтересованість у результаті розгляду справи. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, а також взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Пояснення свідка щодо того, що батько забезпечував родину матеріально, перераховував кошти та брав участь у її утриманні, суд оцінює критично, оскільки обов`язок утримання дитини покладається на батьків незалежно від факту перебування у шлюбі чи спільного проживання (ст. 180 СК України). Сам по собі факт матеріального забезпечення дитини не свідчить про проживання батьків однією сім`єю або ведення ними спільного господарства після розірвання шлюбу.

Крім того, показання свідка щодо характеру взаємин між батьками ґрунтуються переважно на її особистому сприйнятті як дитини та не підтверджені іншими належними й допустимими доказами у справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що показання свідка ОСОБА_5 не є достатніми та беззаперечними доказами факту проживання заявниці та померлого однією сім`єю після розірвання шлюбу та не можуть бути покладені в основу судового рішення як визначальні.

Крім того, заявницею не надано належних та допустимих доказів існування між нею та померлим спільного бюджету у заявлений період.

Матеріали справи не містять доказів об`єднання доходів сторін, спільного накопичення коштів, відкриття спільних банківських рахунків, здійснення систематичних спільних витрат на утримання житла, оплату комунальних послуг, придбання майна для спільних потреб чи інших фінансових зобов`язань, характерних для осіб, які проживають однією сім`єю.

Посилання заявниці та свідків на те, що померлий періодично надавав матеріальну допомогу, не може свідчити про наявність спільного бюджету, оскільки такі дії можуть розцінюватися як виконання морального або батьківського обов`язку та не підтверджують факту ведення спільного господарства.

Відсутність доказів узгодженого розпорядження коштами, спільного планування витрат та фінансової взаємозалежності сторін свідчить про недоведеність однієї з обов`язкових ознак проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявницею не доведено належними та допустимими доказами наявність сукупності обов`язкових ознак, передбачених ст. 3, 74 Сімейного кодексу України, а саме: спільного постійного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, у період з 13.04.2016 року по 01.08.2024 року.

Надані письмові докази не підтверджують факту об`єднання сторонами доходів, спільного здійснення витрат, набуття майна для спільних потреб чи інших обставин, що свідчили б про усталені фактичні шлюбні відносини. Показання свідків, з урахуванням їх суб`єктивного характеру та можливості заінтересованості, не можуть замінити відсутність належних доказів ведення спільного господарства.

Суд також враховує, що сам по собі факт спільного проживання за однією адресою або підтримання доброзичливих стосунків між колишнім подружжям після розірвання шлюбу не є безумовним підтвердженням проживання однією сім`єю у розумінні ст. 3 СК України.

З огляду на викладене, підстав для встановлення юридичного факту проживання заявниці з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період суд не вбачає.

Враховуючи наведене, заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3,21, 36, 74 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 247, 259, 263, 264-265, 273, 280,354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя Н.О. Петренко