Справа № 272/100/24 Головуючий у 1-й інст. Карповець В. В.
Категорія 76 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

16 березня 2026 р. м. Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Галацевич О.М., вирішуючи відповідно до вимог ст.359 ЦПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Андрушівське" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні,

в с т а н о в и в :

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка не відповідає вимогам пункту 3 частини 4 статті 356 ЦПК України. Зокрема, особа, яка подала апеляційну скаргу, не додала документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених законом порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Отже, у справі не може бути відкрито апеляційне провадження, а апеляційна скарга підлягає залишенню без руху враховуюче наступне.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог від 20 червня 2024 року, позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 8365 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 16550 грн та 48686,88 грн середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні, а всього 73601,88 грн.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №694/215/16-ц, від 09 червня 2021 року у справі №569/11319/19).

Враховуючи вищезазначене, позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, однак відсутні правові підстави для звільнення його від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2024 року становив 3028 грн.

Згідно підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції встановлений судовий збір у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Встановлено, що предметом позову у даній справі є вимоги майнового характеру, зокрема, про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 16550 грн та 48686,88 грн середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні.

На підставі зазначеного, за подання позовної заяви в частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні ОСОБА_1 необхідно сплатити 3633,60 грн судового збору (із розрахунку (1211,20 х 2 х 150%).

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме, сплати 3633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

За змістом частини 2 статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Питання про залишення апеляційної скарги без руху вирішується 16 березня 2026 року, з огляду на те, що 02 березня 2026 року апеляційна скарга надійшла до Житомирського апеляційного суду. 03 березня 2026 року справу №272/100/24 витребувано з Андрушівського районного суду Житомирської області, а 09 березня 2026 року вона надійшла до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статті 185, 357 ЦПК України, суддя

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2026 року - залишити без руху.

Повідомити особу, яка подала апеляційну скаргу, про необхідність протягом десяти днів з дня отримання даної ухвали сплатити судовий збір у розмірі 3633,60 грн на розрахунковий рахунок за такими реквізитами:

отримувач коштів: ГУК у Жит.обл /ТГ м.Житомир/ 22030101

код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37976485

банк отримувача: Казначейство України (ЕАП);

код банку отримувача: МФО 899998;

рахунок отримувача: UA0006797;

код класифікації доходів бюджету: 22030101.

Роз`яснити заявнику, що оригінал квитанції (платіжного доручення) про сплату судового збору має бути поданий безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

У випадку невиконання вимог ухвали у встановлений строк, апеляційна скарга буде вважатися неподаною та повернута особі, яка її подала.

Суддя