ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/93/26 Справа № 183/3814/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

(додаткова)

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана заява представником ОСОБА_5 адвокатом Чулініним Дмитром Георгійовичем про ухвалення додаткового рішення, головуючий у суді першої інстанції Сорока О.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У червні 2019року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнень виклала вимоги про:

- визнання за нею та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на садибу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з земельної ділянки площею 0,0898га, кадастровий номер :03:010:0003, житлового будинку під літерою А-3, загальною площею 217,2кв.м, житловою площею 99,3кв.м, тераси, 2008року побудови, площею 33,3кв.м, сараю під літерою Б, 2011року побудови, площею 24,0кв.м, навісу під літерою В., 2011року побудови, площею 11,9кв.м, навісу під літерою Г, 2008року побудови, площею 31,5кв.м, споруди 1-10, 2008року побудови, воріт, огорожі, хвіртки, фонтану, підпірної стіни, замощення І, 2008року побудови, площею 198кв.м;

- визнання недійсними договорів дарування земельної ділянки площею 0,0898га, кадастровий номер :03:010:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та житлового будинку АДРЕСА_1 , укладених 28 квітня 2014року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М.;

- поділ майна подружжя, виділивши на користь ОСОБА_1 2/5 частини садиби, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та складається з земельної ділянки площею 0,0898га, кадастровий номер :03:010:0003, житлового будинку під літерою А-3, загальною площею 217,2кв.м, житловою площею 99,3кв.м, тераси, 2008року побудови, площею 33,3кв.м, сараю під літерою Б, 2011року побудови, площею 24,0кв.м, навісу під літерою В., 2011року побудови, площею 11,9кв.м, навісу під літерою Г, 2008року побудови, площею 31,5кв.м, споруди 1-10, 2008року побудови, воріт, огорожі, хвіртки, фонтану, підпірної стіни, замощення І, 2008року побудови, площею 198кв.м, а на користь ОСОБА_2 виділити 3/5 частини означеної садиби.

Існування таких вимог позивачка обґрунтовувала тим, що з 10 червня 1994року по 2010рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

14 серпня 2004року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0898га, кадастровий номер :03:010:0003, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначала позивач житловий будинок був у непридатному для проживання стані, внаслідок чого було прийнято рішення про повну реконструкцію житлового будинку та приведення його у належний стан разом із земельною ділянкою, задля чого, у зв`язку з відсутністю у подружжя грошових коштів, ОСОБА_6 надав їм у борг грошові кошти, керуючись тим, що реконструйований будинок можливо буде продати та повернути позичені кошти.

В період з червня 2004року по грудень 2009року вони займалися будівництвом (реконструкцією) зазначеної садиби, вона займалася замовленням підрядних робіт та послуг для закінчення будівництва, придбанням меблів та всієї побутової техніки.

Всі будівельні роботи виконувалися за спільні кошти, в тому числі і за ті, що були одержані від ОСОБА_6 у квітні 2007року.

Станом на січень 2010року ними була закінчена реконструкція всієї садиби і з того часу садиба мала вигляд такий, який описаний у висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, що була предметом дослідження при розгляді Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 200/18266/15-ц. Вважала, що вказані обставини, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

У серпні 2015року, у зв`язку з наявністю недружніх стосунків між колишнім подружжям, вона запропонувала відповідачеві в добровільному порядку здійснити поділ їх спільного майна, однак останній відмовився, тому вона звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про поділ майна подружжя, у якому, серед іншого, просила визнати недійсним договір дарування від 14 серпня 2004року незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , готовність якого складала 52%, та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0898га, кадастровий номер :03:010:0003, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати спільною сумісною власністю незавершений будівництвом житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності якого складала 100%, однак він не був введений в експлуатацію та право власності на нього не було зареєстроване. Крім того, позивачка просила визнати недійсними договори дарування вказаного житлового будинку та земельної ділянки, що були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також просила здійснити поділ майна подружжя.

Так, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016року у цивільній справі № 200/18266/15-ц позов задоволено. Визнано удаваними договори дарування земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , які в дійсності є договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок, ступінь будівельної готовності якого складає 100%, та земельну ділянку площею 0,0898га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_2 , земельної ділянки та будинку, укладені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Здійснено поділ спільного майна подружжя: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на частину квартири, паркомісця земельної ділянки та незавершеного будівництвом будинку. Здійснено поділ спільного боргу: визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині заборгованості що виникла на підставі договору позики від 04 квітня 2007року перед кредитором ОСОБА_6 в сумі 95 000 доларів США за кожним. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016року в частині визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельної ділянки та квартири змінено та визнано їх недійсними в частині. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про поділ боргу скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2018року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки від 14 серпня 2004року, від 28 квітня 2014року, визнання права спільної сумісної власності на це майно та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину цього майна скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договорів дарування незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки від 14 серпня 2004року, від 28 квітня 2014року, визнання права спільної сумісної власності на це майно та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину цього майна відмовлено. В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2016року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2016року залишено без змін.

Позивачка вважала, що всі три судові інстанції безспірно встановили, що висновком судової комісійної будівельно-технічної експертизи від 09 грудня 2016року ступінь готовності спірного житлового будинку на час розгляду справи становить 100%, а його реконструкція відбувалася протягом 2004-2009років.

Також зазначала, що за результатами комісійної будівельно-технічної експертизи № 4810/4811-16 від 09 грудня 2016року у цивільній справі № 200/18266/15-ц, ринкова вартість садиби (будинку, земельної ділянки та господарських споруд) за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з 52% ступеню готовності будинку на момент проведення експертизи складала 504 794,00грн, а ринкова вартість садиби, готовністю 100% складає 2 543 700,00грн, збільшення вартості садиби, включаючи покращення якісних характеристик після реконструкції, є істотним.

З огляду на те, що вартість садиби за АДРЕСА_1 , що складалася з незавершеного будівництвом житлового будинку, 52% ступеню будівельної готовності житлового будинку, на момент проведення експертизи 09 грудня 2016року складала 504 794,00грн, а вартість садиби зі 100% готовністю складає 2 543 700,00грн, та враховуючи те, що реконструкція проводилася в період з 2004року по 2009рік за спільні кошти подружжя, позивачка вважала, що вартість садиби істотно збільшилася за наслідками проведеної реконструкції, внаслідок чого придбане ОСОБА_2 за договором дарування майно у 2004році, виходячи з його вартості, становить частину від загальної вартості реконструйованої (поліпшеної) під час їх шлюбу садиби. Тому, позивачка вважала, що 4/5 частини реконструйованої садиби, виходячи з її вартості, є об`єктом їх спільної сумісної власності, і повинно бути поділено між ним, виходячи з рівності часток, тому за нею слід визнати право власності на 2/5 частини садиби, а за ОСОБА_8 на 3/5 частини.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2026року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бутенко О.О. залишено без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022року залишено без змін.

Заяви та клопотання подані учасниками справи

18 січня 2026року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_5 адвоката Чулініна Д.Г. про ухвалення додаткового рішення, яка обґрунтовувалась тим, що судом апеляційної інстанції при ухваленні судового рішення не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, що складаються із витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 40 789,09грн.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту заяви дійшов висновку про те, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012року, договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Водночас , чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Чулінін Д.Г., який діє в інтересах ОСОБА_5 , надав: ордер на надання правничої допомоги серії АЕ № 1463504 від 13 січня 2026року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 5032, видане 22 січня 2021року; договір про надання правової допомоги від 09 грудня 2025року, укладений між ОСОБА_5 та Адвокатським бюро «Дмитра Чулініна»; протокол погодження гонорару від 09 грудня 2025року; звіт про надану правову допомогу від 13 січня 2026року; виписку з банківського рахунку /а.с.212-221 том IV/.

У звіті про надану правову допомогу від 13 січня 2026року адвокат Чулінін Д.Г. навів види правничої допомоги, які були надані, а саме: первинна допомога в інформуванні з правових питань з наданням юридичних консультацій; супутня вторинна допомога у складанні заяви про відвід суддів апеляційної інстанції; вторинна допомога у підготовці до участі в апеляційному розгляді справи; вторинна допомога з представництвом в суді.

Також у звіті про надану правову допомогу від 13 січня 2026року зазначено, що ОСОБА_5 сплатила 33 077,50грн за надання правової допомоги та має на виконання пунктів 4.6, 4.7 договору про надання правової допомоги ще сплатити 7 711,59грн з розрахунку 37 882,70грн гонорару, з яких: 24 675,00грн складає його фіксований розмір та 2 906,39грн компенсації витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що разом складають 40 789,09 грн.

Згідно виписки з банківського рахунку за період з 09 грудня 2025року по 10 грудня 2025року ОСОБА_5 сплатила на користь Адвокатського бюро «Дмитра Чулініна» 33077,50грн за надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2025року.

Отже, зазначене підтверджує фактичне здійснення третьою особою ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Тож, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналогічна позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023року у справі № 686/31892/19.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

21 січня 2026року до Дніпровського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Бутенко О.О. про зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 3 000,00грн.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Тому, виходячи з положень частини третьої статті 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені представником третьої особи витрати на правничу допомогу в розмірі 40 789,09грн є явно завищеними.

Апеляційний суд враховує, що правова позиція учасників справи, зокрема третьої особи Рожко С.О., була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи; враховуючи процесуальний статус Рожко С.О. як третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору; адвокат Чулінін Д.Г. приймав участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 13 січня 2026року, яке тривало 57 хвилин; а тому первинна допомога в інформуванні з правових питань з наданням юридичних консультацій; супутня вторинна допомога у складанні заяви про відвід суддів апеляційної інстанції; вторинна допомога у підготовці до участі в апеляційному розгляді справи; вторинна допомога з представництвом в суді, становлять собою дії, які не потребують об`єктивної та нагальної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права та інші обставини, у зв`язку з чим, підготовка та ведення даної справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_5 адвоката Чулініна Д.Г. про стягнення з позивачки понесених витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції та ухвалення додаткового судового рішення у справі.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, а також заперечення позивачки проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 270, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Заяву представника ОСОБА_5 адвоката Чулініна Дмитра Георгійовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00грн.

В іншій частині вимог заяви відмовити.

Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2026року.

Судді: