Справа № 131/1954/25
Провадження № 2/131/710/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Коваля А.М.,

за участю секретаря судового засідання Чех Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно,

учасник: представник відповідача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Іллінецького районного суду Вінницької області звернувся представник позивача ОСОБА_4 із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, яку мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер колишній чоловік позивачки ОСОБА_5 . Спадщину після його смерті прийняла відповідачка ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини в порядку ст. 1268 ЦК України. Позивачка проживала в зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем до 22 січня 2001 року. 22 січня 2001 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано. Під час спільного проживання у шлюбі позивачка та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, нотаріально посвідченим 18 березня 1989 року придбали житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Покупцем у договорі зазначений ОСОБА_5 . Вже після розірвання шлюбу ОСОБА_5 24 березня 2001 року звернувся до Тульчинського бюро технічної інвентаризації та зареєстрував на своє ім`я право власності на придбаний будинок, отримавши свідоцтво про право власності. В свідоцтві про право власності вказано, що він є його приватною власністю і що свідоцтво видане на підставі рішення Кальницької сільської ради. Позивачка вважає, що цей запис не відповідає дійсності. В 2011 році ОСОБА_5 звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2011 року у позові було відмовлено. В рішенні зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 поділ спільної сумісної власності не здійснили та не визначили частку кожного у ній. В даний час поділ спільної сумісної власності відповідно до ст.69 СК України неможливий, оскільки ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на його майно, в тому числі й на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 . Спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 прийняла відповідачка та отримала право на спадкове майно, що залишилось після смерті останнього. Звернувшись до нотаріуса, вона може отримати свідоцтво про право на спадкове майно цілий житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки в свідоцтві про право власності на житловий будинок вказано, що він належить лише ОСОБА_5 на праві приватної власності, а також вказано, що свідоцтво видане на підставі рішення Кальницької сільської ради. В той же час, будинок придбаний за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під час шлюбу і за ст. 22 КПШС УРСР (що діяла на час придбання), є спільною сумісною власністю подружжя. Після відкриття спадщини відповідач заперечує право позивачки на частку у спільній сумісній власності зі спадкодавцем, вважаючи весь житловий будинок власністю померлого. Оскільки право власності ОСОБА_5 на частку у житловому будинку не припинилось внаслідок його смерті і може бути передане спадкоємцям в порядку спадкування, позивачка звертається до суду із вказаним позовом та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 63,20 кв.м, житловою площею 48,80 кв.м, вартістю 259663 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят три) грн.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її та представника.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник ОСОБА_3 щодо позовних вимог заперечив, зазначивши наступне. Позивачка ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_5 розірвали шлюб ще у 2001 році. Того ж року померлий одноосібно зареєстрував право власності на будинок за собою. Позивачці було достеменно відомо про цей факт, в тому числі під час судового розгляду справи про її виселення у 2011 році, проте вона протягом понад 20 років не зверталася з позовом про поділ спільного майна чи визнання права на частку. Оскільки позивачка тривалий час не захищала своє право, представник вважає, що нею пропущено строки позовної давності. Крім того, ОСОБА_2 є законною спадкоємицею за заповітом, який позивачкою також не оскаржувався. З огляду на зазначене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідачки, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що згідно штампу у паспорті громадянки України ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , виданого Іллінецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 09 грудня 1997 року, 30 січня 1987 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 у Кальницькій сільській раді.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області 22 січня 2001 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно з копією договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений секретарем Кальницької сільської ради народних депутатів Горобець Раїсою Олексіївною 18 березня 1989 року, зареєстрований у реєстрі за №3, ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 , яка діяла по дорученні ОСОБА_7 , житловий будинок, який належав продавцю на підставі свідоцтва № НОМЕР_3 та знаходиться в с. Кальник Іллінецького району Вінницької області.

24 березня 2001 року Тульчинським МБТІ право власності на цілий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_5 , про що зроблено запис №316 у реєстрову книгу №3, згідно із копією свідоцтва про право власності. На вказаний будинок виготовлено технічний паспорт, де власником вказано ОСОБА_5 , площа будинку 63,20 кв.м.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2011 року у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення було відмовлено. В рішенні зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості № 201-10827275 від 27 листопада 2025 року оціночна вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 становить 519305 грн 37 коп. Вартість 1/2 259652 грн 68 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 05 серпня 2025 року Іллінецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Після смерті ОСОБА_5 . ОСОБА_2 , як спадкоємець за заповітом, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 107/2025 від 12 листопада 2025 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

З огляду на той факт, що спірне майно (будинок) було придбане ОСОБА_5 18 березня 1989 року, в той час коли він перебував у шлюбі з позивачкою, то до правовідносин щодо визнання права власності на 1/2 частину цього будинку слід застосовувати норми законодавства, які діяли на той момент часу.

Відповідно до статті 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Статтею 101 ЦК УРСР визначено, що в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

Згідно із статтею 22 КпШС УРСР передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КпШС УРСР).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що сама по собі реєстрація майна, набутого під час шлюбу, на одного з подружжя, не змінює його статусу спільної сумісної власності. Це означає, що таке майно належить обом із подружжя, незалежно від того, на кого з них зареєстроване право власності (див., зокрема постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 639/5409/18, від 23 липня 2025 року у справі № 456/3974/22).

Крім того, в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 355/1060/16 зазначено, що «в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна … під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу».

Згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що спірний житловий будинок був придбаний у 1989 році, тобто під час перебування позивачки та ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, що діяв на момент виникнення правовідносин, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до вищезазначених позицій Верховного Суду сама по собі реєстрація права власності на одного з подружжя (в даному випадку на чоловіка у 2001 році) не спростовує презумпцію спільності майна подружжя та не змінює його правового статусу.

Важливе юридичне значення для вирішення даного спору має рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2011 року. Вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено факт того, що будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки вказане рішення суду переглянуто не було, а правовий статус майна не змінювався, відповідачка не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважає доведеним право позивачки на частку у цьому майні.

Щодо заперечень представника відповідача стосовно пропуску позовної давності, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивачка після розірвання шлюбу продовжувала користуватися будинком, а рішенням суду від 2011 року її право як співвласника було фактично підтверджено (шляхом відмови у її виселенні). Таким чином, право позивачки не порушувалося до моменту смерті ОСОБА_5 . Порушення та невизнання права позивачки на 1/2 частку будинку виникло саме після відкриття спадщини, коли відповідачка ОСОБА_2 , як спадкоємиця за заповітом, виявила намір успадкувати весь об`єкт нерухомості (12.11.2025), заперечуючи права колишньої дружини спадкодавця. Отже, звернувшись до суду 03.12.2025, позивачка дотрималась строків позовної давності щодо захисту свого права.

Суд наголошує, що право на 1/2 частку належить позивачці в силу закону (ст. 28 КпШС УРСР) та підтверджене судовим рішенням. Смерть одного з подружжя не припиняє право власності іншого на його частку в спільному майні, а лише відкриває спадщину на ту частку, яка належала померлому.

Оскільки у свідоцтві про право власності від 24.03.2001 зазначено будинок як особисту приватну власність ОСОБА_5 , а відповідачка як спадкоємиця право позивачки на частину будинку заперечує, єдиним ефективним способом захисту прав позивачки є визнання за нею права власності на 1/2 частку будинку в судовому порядку на підставі ст. 392 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 63,20 кв.м, житловою площею 48,80 кв.м, вартістю 259663 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят три) грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 2-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 63,20 кв.м, житловою площею 48,80 кв.м, вартістю 259663 (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот шістдесят три) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 березня 2026 року.

ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя: