Справа № 570/3458/14-ц
Номер провадження 6/570/3/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ошурка Йосипа Миколайовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в :

Покликаючись на те, що у боржника відсутні боргові зобов`язання, представник заявника просить суд постановити ухвалу, якою визнати виконавчий лист, виданий 16 липня 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області у справі №570/3458/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 860809,43 грн. таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі.

Представник заявника подав заяву, згідно якої просить справу розглядати без їх участі. Подану заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, підтримують.

Представник АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився. Заяви чи клопотання не надходили.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі сторін чи їх представників.

Суд вважає, що заява підлягає до задоволення.

Обставини, встановлені при розгляді справи.

30 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством "СВЕДБАНК" було укладено кредитний договір №1701/0908/71-142, за умовами якого ОСОБА_2 одержала кредитні кошти в сумі 60000 дол. США на строк до 29.09.2038 р.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між ОСОБА_2 та Відкритим акціонерним товариством "СВЕДБАНК" було укладено іпотечний договір №1701/0908/71-142-Z-1, посвідчений 30.09.2008 р. приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стафійчук С.Є., зареєстрований в реєстрі за №2161, за умовами якого в іпотеку передано належне ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухоме майно: земельна ділянка, площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:008:0079, та розміщений на ній житловий будинок, загальною площею 193,2 м2, житловою площею 101,4 м2, за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 30 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством "СВЕДБАНК" було укладено договір поруки №1701/0908/71-142-Р-1, за умовами якого на ОСОБА_1 покладено солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ "СВЕДБАНК" за кредитним договором №1701/0908/71-142 від 30.09.2008 р. та договорами забезпечення (іпотеки та поруки) стало Публічне акціонерне товариство "АЛЬФА-БАНК", яке у 2022-му році змінили своє найменування на Акціонерне товариство "СЕНС БАНК".

У зв?язку з допущеними ОСОБА_2 порушеннями кредитних зобов?язань банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості за кредитним договором №1701/0908/71-142 від 30.09.2008 р. солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19.05.2015 р. у справі №570/3458/14-ц, яке набрало законної сили 07.07.2015 р., позов банку задоволено повністю: вирішено стягнути, солідарно, з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 860809,43 грн. та судовий збір у сумі 3654,00 грн.

16 липня 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області було видано виконавчий лист у справі №570/3458/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , солідарно, на користь Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 860809,43 грн., та окремо виконавчий лист на стягнення судового збору у сумі 3654,00 грн.

У зв?язку з тривалим невиконанням зазначеного рішення суду, банк звернувся до ОСОБА_2 з повідомленням від 21.06.2019 р. за вих.№2264 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки та анулювання залишку заборгованості за основним зобов?язанням. Повідомлення містило вимогу банку про повернення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 114737,65 дол. США та, у відповідності до ст.ст.35, 36 Закону України "Про іпотеку", а також попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст.37 Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до положень ст.36 Закону України "Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У підпункті 12.3.1 пункту 12.3 іпотечного договору №1701/0908/71-142-Z-1 від 30.09.2008р. (р.№2161) містилось застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі останньому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку".

Згідно з положеннями статті 37 Закону України "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України "Про іпотеку", завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем).

У зв?язку з непогашенням заборгованості у встановлений вимогою (повідомленням від 21.06.2019р., вих.№2264) строк, банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та звернувся із відповідною заявою до державного реєстратора Ященка В.О. (Комунальне підприємство "Реєстраційний центр" Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області), який своїм рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 29.07.2019 р. за індексним №47987387 здійснив реєстрацію права власності на земельну ділянку (розмір частки 1/1), площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:008:0079, та розміщений на ній житловий будинок (розмір частки 1/1), загальною площею 193,2 м2, житловою площею 101,4 м2, за адресою: АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством "АЛЬФА-БАНК" на підставі кредитного договору №1701/0908/71-142 від 30.09.2008 р. та договору іпотеки №1701/0908/71-142-Z-1 від 30.09.2008 р.

Отже, банк за власним рішенням у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором.

Рівненський апеляційний суд у постанові від 23.05.2023 р. у справі №570/783/20 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "СЕНС БАНК" та ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребовування нерухомого майна з чужого незаконного володіння зазначив, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно позивачки за банком по суті не здійснювалася оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, що є прямим порушенням ч.5 ст.37 Закону України "Про іпотеку" та порушує права власника нерухомого майна. При апеляційному розгляді справи представник банку послався на те, що під час здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно позивачки за банком оцінка предмета іпотеки здійснювалась суб`єктом оціночної діяльності ТОВ "Бізнес Асіт", висновок якого від 22.07.2019р. про вартість земельної ділянки (224866,00 грн.) та житлового будинку (1719287,00 грн.) було надано суду першої інстанції електронною поштою до ухвалення оскаржуваного рішення. Однак апеляційний суд не може прийняти до уваги вказані доводи банку, оскільки матеріали справи не містять вказаного висновку суб`єкта оціночної діяльності, також його не містять і матеріали реєстраційної справи. Крім того, як визнав представник банку, копії вказаного висновку іншим учасникам справи не направлялися.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 р. у вищевказаній справі (№570/783/20), ОСОБА_3 придбала у АТ "СЕНС БАНК" земельну ділянку та житловий будинок, які попередньо належали ОСОБА_2 , за відплатним договором, сплативши банку за придбане майно 1121382,00 грн.

Положення законодавства.

Згідно з ч.6 ст.36 Закону України "Про іпотеку", після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідності до висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 27.04.2023 р. у справі №209/4577/21, завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

У постанові від 22.02.2022 р. у справі №761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим самим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на переданий боржником предмет іпотеки, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019р. у справі №2-4671/11 сформульовано правовий висновок, згідно з яким підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Також, у постанові Верховного Суду від 21.12.2023р. у справі №824/2/22 вказано, що у цій категорії справ саме на суд покладено обов?язок на підставі наданих сторонами доказів встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24.06.2020р. у справі №520/1466/14-ц, від 09.09.2021р. у справі № 824/67/20 та від 09.06.2022р. у справі №2-118/2001.

Висновки суду.

З огляду на вартість предмета іпотеки згідно з оцінкою, здійсненою ТОВ "Бізнес Асіт" (висновок від 22.07.2019 р.) на замовлення АТ "СЕНС БАНК", та фактичну ціну подальшого придбання цієї нерухомості ОСОБА_3 у банку, можна дійти висновку, що вартість предмета іпотеки у будь-якому випадку повністю покрила суму заборгованості, визначену до стягнення на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19.05.2015 р. у справі №570/3458/14-ц, а тому зазначене рішення суду є виконаним у повному обсязі.

Отже, на даний час обов?язки боржника ОСОБА_1 , які виникли у зв?язку з виконанням вищевказаного судового рішення - відсутні.

Та обставина, що визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Ященка В. О. від 29 липня 2019 року, індексний номер 47987387 про державну реєстрацію за АТ «Альфа Банк» (після зміни найменування АТ «Сенс Банк») права власності на нерухоме майно: житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246) та земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 246, кадастровий номер: :02:008:0079), не потягнуло за собою повернення майна від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , та не потягнуло за собою повернення банком коштів, отриманих від реалізації майна, до ОСОБА_3 .

У постанові від 22.05.2024 року у справі № 570/783/20 (провадження № 61-18276св23) Верховний Суд зазначив, що «звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_2 просила суд визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію за АТ «Альфа Банк» (після зміни найменування АТ «Сенс Банк») права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки); витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 спірне майно.

Особливістю цієї справи є те, що після реєстрації права власності на спірне майно за іпотекодержателем останній відчужив його ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові від 23 травня 2023 року, з висновками якого погодився й Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2023 року, дійшов висновку, що оспорюване рішення державного реєстратора є незаконним.

Разом із цим, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння. В іншій частині (скасування рішення про державну реєстрацію права власності) судові рішення не переглядаються.

Суди розглядали справу, яка переглядається Верховним Судом, неодноразово, в тому числі суд касаційної інстанції (провадження № 61-8916св23).

Рівненський районний суд Рівненської області своїм рішенням від 16 березня 2023 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційний суд постановою від 23 травня 2023 року скасував рішення районного суду та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2023 року скасував постанову Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року зокрема в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рівненський апеляційний суд своєю постановою від 30 листопада 2023 року змінив рішення районного суду в частині відмови у витребуванні майна із чужого незаконного володіння, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При новому розгляді цієї справи в частині витребування майна із чужого незаконного володіння суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду (частина перша статті 417 ЦПК України), пославшись на відповідні положення ЦК України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах, перевірив добросовісність/недобросовісність набувача та не встановив, що ОСОБА_3 знала чи могла знати про наявність перешкод до вчинення правочину, що продавець не мав права відчужувати майно, про існування обтяжень речових прав на це майно та/або про наявність на нього речових прав третіх осіб. Апеляційний суд уважав, що вона є добросовісним набувачем, оскільки вправі була покладатися на відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про витребування спірного майна з володіння ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У пунктах 6.5-6.7, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) зазначено, що: «Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього…Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)».

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункт 38), від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункт 46.2), від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункт 7.15), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21, пункт 5.61)).

У пункті 6.50 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що: «Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей».

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України (див. пункт 5.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21)).

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20 (пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові виконав вказівки Верховного Суду, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, перевірив, чи є володілець спірного майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, з`ясував характер набуття такого майна, оцінив поведінку володільця. Змінюючи мотивувальну частину рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, при укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки та сплаті за придбане майно 1121382,00 грн, вона була вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому вона не знала та не могла знати, що таке майно вибуло поза волею позивача.

Верховний Суд уважає правильними висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про витребування спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_3 із підстав того, що остання є добросовісним набувачем, що виключає можливість задоволення позовних вимог про витребування спірного майна.

Такі висновки не суперечать правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зазначених заявником у касаційній скарзі. Вони узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у цій категорії справ, яка є сталою та сформованою.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).

ЄСПЛ у рішенні від 11 січня 2024 року, заява № 70445/13, у справі «Шмакова проти України» у пунктах 15, 16, 17, 21 дійшов висновку про те, що у цій справі згідно з документами та інформацією, наданою заявницею, яку Уряд не оскаржував, завод не працював протягом багатьох років. Крім того, Суд зазначає, що під час першого розгляду позову прокурора національні суди наголосили, що відповідна земельна ділянка ніколи не використовувалася заводом і на ній не було споруд, які належали б заводу. Суд також зазначає, що Уряд не пояснив, чому, якщо існувала нагальна суспільна потреба у виділенні цієї землі для будівництва школи та дитячого садка, ця земельна ділянка стільки років не використовувалася, і чи така потреба усе ще існувала.

Така ситуація порушує питання за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з вимогою дотримання суспільних інтересів (див. рішення у справі «Вассалло проти Мальти» (Vassallo v. Malta), заява № 57862/09, пункт 43, від 11 жовтня 2011 року). При цьому Суд також розглядатиме пропорційність заходу.

Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), пункт 45 з подальшими посиланнями).

Наведених міркувань достатньо для визнання Судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявниці права власності на її земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявниці на мирне володіння своїм майном, з іншого.

До подібних висновків дійшов ЄСПЛ у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви № 846/16 та № 1075/16) від 22 серпня 2018 року.

Отже, позбавлення добросовісного набувача права власності на спірне нерухоме майно призведе до порушення положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Посилання представника позивача в касаційній скарзі про те, що обставини набуття банком права власності на спірне майно в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», відчуження такого майна за цінами нижче ринкових, мали викликати у ОСОБА_3 додаткові підозри/питання, є безпідставними. При цьому судами такі обставини не встановлювалися. Тим більше, що в цьому випадку заниження вартості могло мати негативні наслідки виключно для банка, а не позивача.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190 цс 20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Під час набуття спірного нерухомого майна ОСОБА_3 правомірно очікувала, що банк мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. Також були відсутні відомості щодо належності спірного нерухомого майна позивачу. Вочевидь ОСОБА_3 не могла знати про те, що це майно вибуло з власності позивача, як вона про це заявляє, поза її волею. Указане спростовує посилання касаційної скарги на недобросовісність дій ОСОБА_3 . Апеляційний суд проаналізував добросовісність дій останньої.

Критерії правомірності втручання у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції та утворюють «трискладовий тест», за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації.

Трискладовий тест, застосовуваний ЄСПЛ, використовується і в практиці українських судів, у тому числі Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Оцінюючи пропорційність втручання у право ОСОБА_3 на житло та баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача, Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_2 має у власності інше житло; заборгованість за кредитним договором не погасила; на території України тривалий час не проживає (що підтверджено свідками та не спростовано позивачем); натомість ОСОБА_3 іншого житла не має. Відтак, у цьому випадку втручання у право ОСОБА_3 порушить справедливий баланс інтересів, оскільки можливі позитивні наслідки вилучення нерухомого майна для захисту інтересів позивача не переважають дотримання прав власника ОСОБА_3 , яка законно набула у власність майно.

Отже, доводи представника ОСОБА_2 адвоката Ошурка Й. М., не знайшли своє підтвердження, вони не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції в частині витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд постановив: касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ошурка Йосипа Миколайовича, на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року залишити без задоволення. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 березня 2023 року в незміненій частині та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року в частині позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без змін».

За наведеного заява про визнання виконавчого листа, що був виданий 16 липня 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області у справі №570/3458/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 860809,43 грн. - таким, що не підлягає виконанню, підлягає до задоволення.

Представник заявника зазначав про те, що у справі було видано два виконавчі листи один про стягнення боргу, а інший про стягнення судових витрат.

Оскільки заявник чи його представник не подавали заяву щодо визнання й іншого виконавчого листа (про стягнення судового збору) таким, що не підлягає виконанню, то суд в цій частині не має підстав для ухвалення рішення.

Керуючись ч.2 ст.432 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Ошурка Йосипа Миколайовича про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - задоволити.

Визнати виконавчий лист, виданий 16 липня 2015 року Рівненським районним судом Рівненської області у справі №570/3458/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "АЛЬФА-БАНК" заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 860809,43 грн. - таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 08 лютого 2026 року.