Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

610/1183/23 2/610/2/2026 05 березня 2026 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: Стригуненка В.М.

за участю

секретаря: Ворони І.О.,

розглянувши у місті Балаклія Ізюмського району Харківської області у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Представник позивача, уточнивши свої позовні вимоги, просив:

визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки "BMW" моделі "320", 2014 року випуску, тип КТЗ загальний легковий, колір чорний, номер шасі НОМЕР_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 450, рік випуску 2015, тип КТЗ загальний легковий, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :00:030:0298, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:5317, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 13420 грн та судовий збір за забезпечення позову 536,80 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що сторони з 11.06.2010 по 26.06.2023 перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого вони придбали вищевказане майно, яке було зареєстровано за відповідачем, на гроші, які були зароблені спільною працею колишнього подружжя, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У шлюбі у них народилося троє дітей, які проживають з позивачем у Королівстві Нідерландів, куди вони виїхали у зв`язку з окупацією м. Балаклія, та де позивач вимушена, фактично, виживати на соціальну допомогу вищевказаної країни. Відповідач на зв`язок з нею не виходить та участі у її житті та житті їхніх дітей не приймає, матеріально не допомагає. Тому виникла необхідність у поділі майна, яке було придбано під час шлюбу, для подальшого вирішення питання його продажу з метою отримання коштів для існування та забезпечення життєдіяльності своїх дітей. На автомобілі марки BMW позивач виїхала за кордон зі своїми дітьми, а автомобіль марки MERCEDES-BENZ залишився у відповідача у користуванні. Позивач вважає, що нерухоме майно, яке придбано під час шлюбу, підлягає поділу по 1/2 частині кожному з подружжя, а автомобілі розподілити між ними: автомобіль BMW залишити позивачу, автомобіль марки MERCEDESBENZ залишити відповідачу, оскільки такий поділ транспортних засобів між ними виник ще у 2021 році (том 1 а.с. 2-5, 95-98).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 02.10.2023 заборонено відчуження будь-яким способом спірного майна (том 1 а.с. 55-56).

Вказану ухвалу було виконано 04.10.2023 Балаклійським відділом ДВС в Ізюмському районі Харківської області СМУ МЮ (том 1 а.с. 66-67) та 05.10.2023 ТСЦ № 6346 (на правах відділу у м. Балаклія) РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області, проте стосовно транспортного засобу MERCEDESBENZ GL 450 номерний знак НОМЕР_3 зазначили про неможливість накласти обмеження у зв`язку з його перереєстрацією на іншого власника 03.10.2023 в ТСЦ № 4649 РСЦ ГСЦ МВС в Львівській області (том 1 а.с. 71, 72).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 03.06.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (том 1 а.с. 101).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 12.09.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (том 1 а.с. 139).

Представник позивача просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зазначив, що спірний автомобіль MERCEDESBENZ GL 450 був відчужений відповідачем без згоди позивача, вона навіть не знала про вчинення ним таких неправомірних дій, хотіла запобігти цьому, заборонивши йому відчужувати вказаний транспортний засіб, але не встигла, ухвалу про забезпечення позову виконано в цій частині не було через продаж вказаного автомобіля, що свідчить про недобросовісність відповідача та зловживання ним своїми процесуальними правами. У зв`язку з цим вважав за доцільне стягнути з відповідача різницю грошових коштів, отриманих від продажу даного транспортного засобу в розмірі 206980 грн (том 2 а.с. 35-36).

Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (том 1 а.с. 100), однак на пошту за отриманням судової повістки і в судове засідання не з`явився (том 2 а.с. 26-27), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не подав.

Його представник - адвокат Афанасьєв В.І. 04.03.2026 в черговий раз подав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, оскільки він є ВПО, проживає у м. Миргород Полтавської області та у зв`язку із систематичним відключенням електроенергії він не має можливості бути присутнім у судовому засіданні (том 2 а.с. 30-31), при цьому клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції ані з іншим судом, ані з використанням власних технічних засобів не подавав.

Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача та просив не відкладати розгляд справи, оскільки за весь час розгляду справи фактично не відбулося жодного судового засідання за участі сторони відповідача, представник відповідача постійно подавав клопотання про перенесення судових засідань по різним причинам, що сторона позивача розцінює, як зловживання процесуальними правами з боку відповідача та його представника, навмисне затягування цивільного процесу, перешкоджання судочинству та порушення прав позивача, що, в свою чергу, є порушенням ст. 44 ЦПК України та є недопустимим (том 2 а.с. 35-36).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

З матеріалів справи вбачається, що після призначення справи до судового розгляду розгляд справи неодноразово відкладався, в основному, за клопотаннями представника відповідача по різним причинам, а саме за клопотаннями від 20.11.2024 (том 1 а.с. 153), 28.01.2025 (том 1 а.с. 167), 19.03.025 (том 1 а.с. 180), 06.05.2025 (том 1 а.с. 193), 26.06.2025 (том 1 а.с. 205), 31.07.2025 (том 1 а.с. 218), 19.01.2026 (том 2 а.с. 19), тобто 7 разів, у зв`язку з його неможливістю брати участь у судовому засіданні.

При цьому, за весь час розгляду справи навіть не подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Крім того, посилаючись, як на причину для відкладення розгляду справи, на відключення світла за місцем проживання у м. Миргород, представник відповідача не надав належних та достовірних доказів цьому, наданий ним графік відключення електроенергії в м. Миргород не містить відомостей про відключення світла на дату призначення судового засідання 05.03.2026, натомість його надано на 04.03.2026 (том 2 а.с. 34).

Таким чином, суд вважає, що представник відповідача не з`явився в судове засідання без поважних причин, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Сторона відповідача, зловживаючи своїми процесуальними правами та обов`язками, намагається у будь-який спосіб затягнути розгляд справи, поклавши у подальшому вину саме на суд.

Тому, згідно зі ст. 223 ЦПК України суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню.

Сторона відповідача заяв про розгляд справи за їх відсутності після призначення справи до судового розгляду не подавала, лише у своєму клопотанні від 31.07.2025 представник відповідача зазначив, що відповідач заперечує проти позовних вимог (том 1 а.с. 218).

Суд вважає за можливе у відповідності до ст. 223 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторони відповідача, у звичайному порядку, зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі у розгляді справи, оскільки підстави для чергового відкладення розгляду справи відсутні.

Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини.

11 червня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між сторонами (том 1 а.с. 19-20), який за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.06.2023, яке набрало законної сили, було розірвано (том 1 а.с. 21-22).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 власником автомобілю марки "BMW" моделі "320" номерний знак НОМЕР_5 , 2014 року випуску, тип КТЗ загальний легковий, колір чорний, номер шасі НОМЕР_1 , є ОСОБА_2 (том 1 а.с. 11-12).

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (філія ГСЦ МВС) від 31.07.2023 вбачається, що згідно з даними Єдиного державного реєстру МВС на ім`я ОСОБА_2 11.11.2020 зареєстровано транспортний засіб BMW 320 1997, (2014), № двиг. № НОМЕР_6 , № шасі НОМЕР_1 (перереєстрація на нового власника за договором купівлі-продажу) та 14.07.2021 зареєстровано транспортний засіб MERCEDES-BENZ GL 450 2996, (2015), № куз. НОМЕР_2 (реєстрація транспортного засобу, привезеного з-за кордону по посвідченню митниці) (том 1 а.с. 42).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023:

однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 10.05.2019 на праві власності належить Альдахдуху Мотасіму;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , , на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2019 на праві власності належить ОСОБА_3 ;

земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :00:030:0298, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2019 на праві власності належить ОСОБА_3 ;

земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:5317, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2021 на праві власності належить ОСОБА_2 (том 1 а.с. 43-44).

Отже, спірне майно було придбане сторонами у період шлюбу.

Згідно зі звітом про оцінку майна СОД ФОП ОСОБА_4 від 31.08.2023 ринкова вартість (без урахування ПДВ) колісного транспортного засобу марки BMW, модель 320, рік випуску 2014, тип КТЗ загальний легковий, колір чорний, номер шасі НОМЕР_1 , складає 580340 грн та колісного транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель GL 450, рік випуску 2015, тип КТЗ загальний легковий, колір білий, номер шасі НОМЕР_2 , складає 994300 грн (том 1 а.с. 23-26).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна СОД ФОП ОСОБА_5 від 08.09.2023 ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на дату оцінки складає 222000 гривень (том 1 а.с. 36-40).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна СОД ФОП ОСОБА_5 від 08.09.2023 ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0955 га (кадастровий номер :02:003:5317) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , станом на дату оцінки складає 258320 грн (том 1 а.с. 32-35).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна СОД ФОП ОСОБА_5 від 08.09.2023 ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0955 га (кадастровий номер :00:030:0298) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , станом на дату оцінки складає 44213 грн (том 1 а.с. 27-31).

За частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За ч. 2-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

Водночас відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17, від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19, від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 провадження № 61-12736св22, від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц провадження № 61-5956св22).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена за її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 рок у справі № 646/7463/16-ц), постанова Верховного Суду від 06 січня 2025 року справа № 357/1662/23).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

Сторона позивача зазначала, що під час перебування у шлюбі за спільні кошти вони придбали спірне майно, право власності на яке оформили за відповідачем, при цьому вона вважала спірне майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Сторона відповідача проти цього не заперечувала.

Частиною 1 статті 70 СК України та абз. 1 ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Однак вказаних обставин судом встановлено не було.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Таким чином, спірне майно підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності сторін, як подружжя, оскільки придбане ними в період шлюбу за спільні кошти, протилежне не доведено, незалежно від того, що право власності на нього зареєстровано за відповідачем. Спірне майно належить сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не встановив.

Разом з тим, представник позивача просила визнати за позивачем право власності на автомобіль BMW, а за відповідачем на автомобіль MERCEDES-BENZ, вартість якого є вищої, сплативши їй різницю вартості автомобілів, оскільки спірний автомобіль MERCEDES-BENZ було відчужено відповідачем без її згоди.

Матеріали справи містять докази, які підтверджують відчуження відповідачем на користь третьої особи спірного автомобіля MERCEDES-BENZ, зокрема, відповідь ТСЦ №6346 (на правах відділу у м. Балаклія) РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області про неможливість накладення обмеження на транспортний засіб у зв`язку з його перереєстрацією на іншого власника 03.10.2023 в ТСЦ № 4649 РСЦ ГСЦ МВС в Львівській області.

При цьому представник позивача зазначив, що позивач своєї згоди на таке відчуження не надавала і коштів від його реалізації не отримувала.

На користь цього також свідчить те, що спірний автомобіль було відчужено майже одразу після подання позову до суду про його поділ та забезпечення позову у вигляді заборони його відчужувати, а саме автомобіль було перереєстровано на іншого власника 03.10.2023, тоді як позов про його поділ було подано 28.09.2023, що вказує про недобросовісність відповідача та намагання уникнути поділу спірного автомобіля у будь-який спосіб.

Вказані вище обставини свідчать про те, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем без згоди позивача.

Відповідач не довів, що кошти від продажу транспортного засобу використані в інтересах сім`ї, а доведення цієї обставини є його процесуальним обов`язком відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 127/21002/21 (провадження № 61-5340св23), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22), від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірних автомобілів надала звіт про оцінку майна СОД ФОП ОСОБА_4 від 31.08.2023, відповідно до якого ринкова вартість (без урахування ПДВ) автомобіля BMW складає 580340 грн, а автомобіля MERCEDES-BENZ - 994300 грн (том 1 а.с. 23-26).

Звіт складений і підписаний оцінювачем, який безпосередньо проводив оцінку з урахуванням вимог Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", і скріплена печаткою та підписом суб`єкта оціночної діяльності.

Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (далі - Закон № 2658-III).

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна.

Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).

Позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірних транспортних засобів, тоді як інша сторона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження їх вартості на час вирішення спору і не спростувала визначений у висновку оцінювача розмір ринкової вартості спірного майна.

Клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи відповідачем не було заявлене.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що саме ринкова вартість автомобілів, вказана у звіті оцінювача, підлягає врахуванню під час визначення належного розміру компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 (провадження № 61-12736св22).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20 (пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).

Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)».

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, наявність рухомого майна (автомобілів), які є неподільними речами, суд вважає необхідним поділити майно між учасниками справи та виділити у власність кожного окремі об`єкти рухомого майна, а саме: позивачу - BMW, який перебуває у неї в користуванні, що не було спростовано відповідачем, та відповідачу - MERCEDES-BENZ, який був зареєстрований за відповідачем на момент подання позовної заяви до суду.

Також, враховуючи, що вартість автомобіля марки MERCEDES-BENZ дорожча та складає 994300 грн, а вартість автомобіля BMW складає 580340 грн, а також те, що MERCEDES-BENZ було відчужено відповідачем без згоди позивача та без відшкодування їй 1/2 вказаного майна, протилежного відповідачем не доведено, з нього підлягає стягненню на користь позивача різниця в сумі вартості автомобілів - 206980 грн 40/2).

Щодо визнання за відповідачем право власності на автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель GL 450, рік випуску 2015, тип КТЗ загальний легковий, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 суд зазначає, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем третій особі, що унеможливлює задоволення вказаної позовної вимоги.

Суд також зазначає, що за ухвалою від 02.10.2023 було заборонено відчуження будь-яким способом спірного майна.

У відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

В рамках даної цивільної справи такого клопотання не заявлялось.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, встановлено ставку судового збору 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки позовна заява містить вимоги майнового характеру та ціна позову складає 1049586,6 грн, а розмір судового збору, який мав бути сплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, становить 10495,87 гривень.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 10495,87 гривень на користь позивача.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 13956,90 гривень: за подання до суду позовної заяви 13420 гривень судового збору та 536,80 грн судового збору за заявою про забезпечення позову (т. 1 а.с. 1, 53).

Таким чином судовий збір був внесений позивачем у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно Закону України "Про судовий збір", а саме за правилом ч. 2 ст. 7 цього Закону, у випадку внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Тому позивачу необхідно повернути переплачену суму судового збору у розмірі 3460,93 гривень (13956,90 10495,87 = 3460,93).

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

1)Позов задовольнити частково.

2)В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки "BMW" моделі "320", 2014 року випуску, тип КТЗ загальний легковий, колір чорний, номер шасі НОМЕР_1 .

3)Стянути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в якості компенсації різниці вартості автомобілів 206980 гривень.

4)В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

5)В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :00:030:0298, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

6)В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:5317, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

7)В іншій частині позову відмовити.

8)Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 10495,87 гривень судового збору.

9)Зобов`язати Головне Управління Державної Казначейської служби України у Харківській області повернути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 3460,93 гривень судового збору, переплаченого при поданні позовної заяви за платіжною інструкцією від 27.09.2023 № 0.0..1, видавши їй з матеріалів справи завірену копію з оригіналу вказаної платіжної інструкції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_8 .

Суддя Стригуненко В.М.