УХВАЛА

Про відмову у визнанні судового наказу таким, що не підлягає виконанню

Справа № 495/7276/25

Номер провадження 2-с/495/5/2026

09 березня 2026 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області,

у складі головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Чибукової О.В.

Справа № 495/7276/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському Одеської області заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 10 листопада 2025 року у справі № 495/7276/25 таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувала заява ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

27 лютого 2026 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федусь Ліана Вячеславівна, про визнання судового наказу таким, що не підлягає до виконання.

У мотивування вищевказаної заяви зазначає, що ОСОБА_1 дізнався із сайту «Судова влада України» про наявність вищевказаного провадження, при цьому заяви ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей з доданими документами не отримував. А відтак 27.10.2025 направив до суду заяву про відмову у видачі судового наказу з обґрунтуванням такого прохання, що підтверджувало наявність спору між сторонами.

Однак, Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області видав судовий наказ від 10 листопада 2025 року у справі № 495/7276/25, про що ОСОБА_1 дізнався із додатку «Дія».

Також вказує, що ОСОБА_2 на час звернення 23.09.2025 такого права не мала, оскільки зареєстроване місце проживання саме по собі не є достатньою умовою, дитина має проживати разом із заявником.

У даний час службою у справах дітей Новоодеської міської ради як органом опіки та піклування за заявою ОСОБА_1 вирішується питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком. Усі витрати, що стосуються утримання малолітніх дітей несе виключно їх батько ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що не було підстав для видачі судового наказу, а його обов`язок по сплаті аліментів на користь ОСОБА_2 відсутній, а тому судовий наказ від 10.11.2025 повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки виданий без достатніх правових підстав.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

09 березня 2026 року до суду надійшло клопотання заявника про розгляд заяви без його участі та без участі представника заявника.

Враховуючи викладене, суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» №14 від 23 грудня 2011 року наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

У п.9 вказаної Постанови зазначається, що наявність спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Як передбачено у п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини наголошував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

З матеріалів справи встановлено, що 10 листопада 2025 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області видав судовий наказ по справі № 495/7276/25 про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 23.09.2025 та до досягнення ОСОБА_3 повноліття. Після чого продовжувати стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Суд не погоджується із твердженнями представника боржника щодо не направлення останньому копій заяви про видачу судового наказу та судового наказу від 10.11.2025, оскільки відповідно до автоматизованої системи Д-3 вбачається, що 11.11.2025 на адресу боржника направлено копію заяви та судовий наказ від 10.11.2025.

Частино першою ст. 173 ЦПК України встановлено, що суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

У ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: судового наказу.

З вищенаведеного випливає, що судовий наказ є виконавчим документом.

Крім того, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, порядок розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, передбачений спеціальним розділом ЦПК України, зокрема Розділ VI Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові від 21 грудня 2023 року по справі № 824/2/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на наступне: «Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є закінчення виконавчого провадження. Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав».

Таким чином, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Як на підставу визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню представник боржника посилається на те, що фактично діти наразі проживають із боржником ОСОБА_1 . На підтвердження вказаного надає: заяву про надання рішення органу опіки та піклування на визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , копії актових записів про народження дитини, свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, акт перевірки факту переїзду членів сім`ї військовослужбовця військової частини до його нового місця військової служби, довідку про утримання сина ОСОБА_3 , довідку про склад сім`ї, довідку з Новоодеського ліцею № 2, декларацію з лікарем.

Суд враховує, що боржник просить скасувати судовий наказ щодо стягнення аліментів на утримання двох дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в цілому, однак згідно акту перевірки факту переїзду членів сім`ї військовослужбовця військової частини до його нового місця військової служби, довідки про утримання сина ОСОБА_3 , довідки про склад сім`ї, разом з ОСОБА_1 проживає ОСОБА_3 , відомості про сумісне проживання разом з ОСОБА_4 відсутні.

Більше того, відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Матеріали справи не містять рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Тобто, твердження представника заявника щодо відсутності обставин на підставі яких у ОСОБА_2 виникло право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не знаходять свого підтвердження.

Враховуючи вищенаведене, керуючись принципом дотримання якнайкращих інтересів дитини, а також з урахуванням того, що заявником не доведено наявності підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 10 листопада 2025 року у справі № 495/7276/25 таким, що не підлягає виконанню - задоволенню не підлягає.

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 10 листопада 2025 року у справі № 495/7276/25 таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 11.03.2026.

Суддя: