10 березня 2026 року Єдиний унікальний № 501/3278/25 Провадження № 2-о/501/43/26
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2026 року м. Чорноморськ

Чорноморський міський суд Одеської області

у складі: головуючого - Тордія Е.Н., секретаря судових засідань Дунаєвої Т.В.

номер справи: № 501/3278/25 номер провадження 2-0/501/43/26

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за заявою: ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області , служба у справах дітей виконавчого комітету Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, предмет та підстава звернення встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин правовідносин.

28 липня 2025 року заявник звернувся до Чорноморського міського суду Одеської області із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дитини без участі матері.

Заяву обґрунтовує тим, що він є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 лютого 2022 року росія розпочала військову агресію проти України, у зв`язку з чим в нашій країні було введено військовий стан на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та діє по теперішній час. Заявник був призваний на військову службу 04 травня 2022 року та наразі проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На час введення військового стану в Україні, ОСОБА_3 мешкала разом із своєю матір`ю - ОСОБА_2 , яка 04 березня 2022 року надала нотаріально посвідчену заяву - згоду на виїзд (до певного переліку країн) ОСОБА_3 , у супроводі ОСОБА_4 , рідної тітки , сестри ОСОБА_1 , в період з 04 березня 2022 року по 30 травня 2022 року.

З метою врятувати своїх дітей та доньку свого рідного брата (заявник) від війни, ОСОБА_4 зі своїми дітьми та з ОСОБА_3 виїхала з України спершу до Республіки Молдова, згодом до - Румунії. Одразу після того, як ОСОБА_4 виїхала за межі України разом, ОСОБА_2 також виїхала за кордон, проте без доньки та в іншу країну. Забрати дитину до себе ОСОБА_2 відмовилась. ОСОБА_2 (мати дитини) повідомила доньці, що також виїхала за кордон, про такі наміри матір дитину не повідомила. ОСОБА_3 просила ОСОБА_2 приїхати і забрати її до себе, однак отримала відмову. Згодом, ОСОБА_4 , разом із своїми дітьми та донькою заявника повернулася в Україну. Оскільки неповнолітня дівчина не мала жодного з батьків з якими могла б мешкати разом, як з законним опікуном, то після повернення з-за кордону, за згодою обох батьків ОСОБА_3 мешкає разом з ОСОБА_4 , a заявник постійно фінансово утримував доньку шляхом сплати аліментів, також окремо відправляв грошові кошти на картковий рахунок самої дитини для задоволення окремих потреб.

Після того як мати поїхала за кордон заявник забезпечує потреби доньки шляхом переказу грошових коштів на картковий рахунок дитини та грошові кошти рахунок своєї сестри для утримання ОСОБА_3 . Заявник займається вихованням, утриманням, лікуванням та піклуванням за ОСОБА_3 , оплачує додаткові навчання та факультативи, оздоровлення дитини.

Через те, що мати дитини ОСОБА_2 виїхала за кордон та фактично припинила спілкування з дитиною, не бере участь у вихованні, не цікавиться життям, навчанням та здоров`ям доньки, тому фактично обов`язки по утриманню та вихованню доньки заявник здійснює одноосібно.

На теперішній час вони мешкають у Київській області, заявник винаймає будинок ,донька забезпечена усім необхідним для розвитку.

ОСОБА_2 припинила будь-яке спілкування з донькою, навіть не спілкується телефоном. Заявник є військовослужбовцем, що самостійно виховує та утримує дитину. Заявник по справі є військовослужбовцем та відповідно має права бути звільненим з військової служби через сімейні обставини у тому числі , коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду. Іншого способу встановити факт самостійного виховання та утримання батьком своєї неповнолітньої дитини не має.

Встановлення факту самостійного виховання доньки, через те що мати дитини фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своє неповнолітньої доньки ОСОБА_3 сприятиме соціальному захисту дитини.

Позиція учасників судового процесу.

Представник заявника адвокат Торган Л.М. , що діє на підставі ордеру у судовому засіданні підтримала заяву та прохала її задовольнити, посилаючись на дослідженні в судовому засіданні докази.

Представник служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області , в судове засідання не з`явилась , надала заява з якої вбачається ,що родина ОСОБА_5 в поле зору служби у справах неповнолітніх не потрапляла . В даному випадку розгляд справи проводиться відносно дорослого, а ні дитини, разом з тим відсутній спір між батьком та матір`ю, тому вважають участь служби безпідставною.

Представник служба у справах дітей виконавчого комітету Бориспільської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з`явився , про розгляд справи повідомлений належним чином. Будь який висновків щодо заяви суду не надав.

Фактичні обставини встановлені судом.

Згідно свідоцтва ( серія ІЖ-719889 виданого Чорноморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеському району Одеської області Південного міжрегіонального Міністерства юстиції ( м.Одеса) 5 грудня 2022 року) , ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_6 , батьками якої вказані відповідно: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Згідно заочного рішення від 31 березня 2025 року припинено стягнення аліментів с ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 .

З довідки військової частини НОМЕР_1 від 01 жовтня 2022 року вбачається ,що полковник ОСОБА_1 перебуває на військовій службі.

З акту №5 складеного начальником служби у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради вбачається ,що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають по АДРЕСА_1 . Дитина має окрему кімнату , яка облаштована. Наявне робоче місце, канцелярські приладдя , книжки. Потреби дитини повністю забезпечені. Інших членів родини не встановлено.

З листа служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області від 05 березня 2026 року вбачається , що родина ОСОБА_5 в поле зору служби у справах неповнолітніх не потрапляла . В даному випадку розгляд справи проводиться відносно дорослого ,а ні дитини, разом з тим відсутній спір між батьком та матір`ю, тому вважають участь служби безпідставною.

Заявник ОСОБА_7 в судовому засіданні допитаний в режимі відео конференц зв`язку заяву підтримав та прохав задовольнити.

В судовому засіданні допитана в режимі відео конференц зв`язку допитана ОСОБА_3 зазначила ,що після початку вторгнення мати поїхала за кордон та її залишила з тіткою, сестрою батька. Пізніше перестала ввіходите на зв`язок. Зараз вона мешкає з батьком , якій її утримує та забезпечує. Вважає що їй краще жити з ним.

Свідок ОСОБА_4 зазначила ,що ОСОБА_3 є її племінницею, на початку вторгнення мати ОСОБА_2 надала дозвіл на виїзд доньками разом з нею. Пізніше вони повернулись, дівчина мешкала разом з її родиною, бо мати не забажала її забрати, пізніше ОСОБА_1 її забрав за місцем своє служби в Київську область. Мати усунулась від виховання доньки , спілкування між ними припинено.

Суд вислухавши учасників судового процесу приймає наступне рішення.

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Відповідно до ч.1 ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, у порядку, зокрема, окремого провадження).

Приписами ч. 7 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено ,що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Звернувшись до суду із даною заявою як на підставу її задоволення посилається на те, що саме він одноособово та самостійно здійснює догляд за донькою ОСОБА_3 створив для неї належні побутові умови для проживання, займається їх вихованням та утриманням.

Вимоги заяви пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, для подальшого вирішення питання щодо можливості бути звільненим з військової служби та з метою досягнення справедливості і захисту інтересів його дитини.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання чи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тому загальні способи захисту цивільних прав та інтересів наведено у змісті статті 16 Цивільного кодексу України, а способи захисту сімейних прав та інтересів у статті 18 Сімейного кодексу України, якими є: встановлення правовідношення; примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; припинення правовідношення, а також визнання його недійсним, скасування; припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; зміна правовідношення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Сімейні правовідносини, які виникають між подружжям, колишнім подружжям, батьками та дітьми регулюються в порядку положень Сімейним Кодексом України або укладеного між ними договору, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Якщо ж певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю сторін, то до них застосовуються норми цього ж Кодексу, які регулюють подібні відносини. А якщо до них неможливо застосувати аналогію закону, згідно ст. 9-10 Сімейного кодексу України то вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства .

Отже, особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей, зокрема, щодо участі батьків у вихованні дитини, регулюються та визначаються в порядку Глави 13 Сімейного кодекс України, а обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання встановлені Главою 15 Сімейного кодексу України.

Нормами права ,відповідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України, передусім, визначається, що мати, батько дитини мають рівні права та обов`язки щодо дитини в тому числі переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, згідно ч. 1 статті 151 Сімейного кодексу України, право на безперешкодне спілкування з дитиною, крім випадків, коли таке право обмежено законом ,що передбачає ст. 153 Сімейного кодексу України.

Наслідком таких прав стає обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток передбачений ч. 2 ст.150 Сімейного кодексу України , та ст. 180 Сімейного кодексу України утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч.1 - 4 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню

В той же час, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків вже є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої ч 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, зокрема, передбаченої в порядку ст. 164, 170 Сімейного кодексу України та ст. 196 Сімейного кодексу України.

У ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав .

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним Кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Так само як визначена ч.1 ст.15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Таким чином, аналіз норми матеріального права, викладені у главах 13 і 15 Сімейного кодексу України, Суд висновує, що способами участі батьків у вихованні та утриманні дитини і як наслідок способами захисту сімейних прав та інтересів у правовідносинах, які виникають між батьками під час виховання та утримання їх спільної дитини, є: визначення та зміна прізвища, імені та по батькові дитини; визначення способів участі у вихованні дитини; визначення місця проживання дитини; усунення перешкод в участі у вихованні дитини; позбавлення батьківських прав; відібрання дитини; поновлення в батьківських правах; стягнення аліментів на утримання дитини.

За такого батькам дитини надається право на звернення до суду на захист, як своїх прав, так і прав дитини відповідно до положень ст. 154 Сімейного кодексу України , зокрема, шляхом пред`явлення позову одним із батьків до іншого з покладенням відповідальності за ухилення від виховання та утримання спільної дитини, якою переважно, у розумінні цивільної відповідальності, є позбавлення батьківських прав при ухиленні від виконання покладених обов`язків або стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів при ухиленні від виконання обов`язку з утримання дитини.

Адже, наведені способи захисту сімейних прав та інтересів під час розгляду цивільної справи не потребують окремого встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків при ухиленні іншого батька, так як по своєї суті є лише обставинами, що підлягають встановленню судами під час вирішення спорів між батьками стосовно виховання чи утримання спільної дитини на підставі належних та допустимих доказів, що підлягають оцінці судом.

Сам перелік фактів, що мають юридичне значення, та які підлягають встановленню судами, викладено у частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, серед яких факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків за життя іншого не передбачено.

При тому, у частині 2 цієї же статті зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких належить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто коли заявник не має можливості встановити такі обставини чи факти в іншому порядку.

Між тим, факт самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків можливий до встановлення лише під час позбавлення іншого із батьків такого права, яке він має на рівні з іншим, або за іншими життєвими обставинами, у зв`язку зі смертю одного із батьків чи визнання її/його безвісно відсутньою/нім, внаслідок чого інший набуває статусу одинокого батька, і тому обов`язок з виховання та утримання дитини здійснюється ним особисто без будь-якої участі іншого із батьків у житті дитини.

Тобто, якщо один із батьків помер або визнаний безвісно відсутнім, за наявністю самого факту припинення цивільної правоздатності та дієздатності цієї особи на участь у житті дитини, або якщо на іншого з батьків за його життя покладена цивільна відповідальність, встановлена законом, зокрема, шляхом його позбавлення батьківських прав. Але в будь-якому випадку встановлення такого факту можливо у судовому порядку за неможливістю його встановлення в іншому порядку.

В той же час, за обставинами, які встановленні у цій справі, за наявністю обох батьків та відсутність спору стосовно виховання та утримання спільної дитини, встановлення юридичного факту не є можливим, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок встановлення наведених обставин і виключно в порядку вирішення спору про позбавлення матері батьківських прав відносно дитини.

Частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно до ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, на підставі належним чином оцінених доказів, Суд приходить до висновку про те, що надані ОСОБА_1 та його представником докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Також судом враховуються положення ст. 160 Сімейного кодексу України за якою

якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і заявником не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Слід зазначити, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Питання щодо факту самостійного виховання і утримання дитини одним із батьків, в даному випадку батьком, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини, наприклад про визначення місця проживання дитини або позбавлення батьківських прав.

Висновок суду.

Оцінивши надані , суд приходить до висновку, про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки така вимога не може бути самостійною вимогою, а є однією з обставин, що встановлюється при розгляді спорів між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про встановлення такого факту ,задоволенню не підлягають.

Судові витрати.

При звернені до суду заявник зазначив що він є військовослужбовцем та згідно положень п.13 ст. 5 Закону України « Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору , проте Суд зауважує ,наступне.

Згідно п.п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків, а також учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Предметом заяви у цій справі є встановлення факту , тобто зазначений спір не пов`язаний із захистом порушених прав заявника саме як військовослужбовця, чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту заявника у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

За таких обставин відсутні правові підстави для звільнення заявника від сплати судового збору за подання до суду заяви про встановлення факту , що має юридичне значення та з нього має бути стягнутий судовий збір у розмірі 605.60 грн. на користь держави.

Керуючись ст.ст.12, 13,76,81,89 259, 264, 265, 268,293,315 Цивільного процесуального кодексу України , Главами 13 і 15 Сімейного кодексу України, Суд-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 605.60 грн.

Повний текст рішення складено 10 березня 2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий