ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/393/26;Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/6348/25 Категорія 304090200 Крива Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Сіренка Ю.В.

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року Акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі АТ «Таскомбанк») звернулося до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 18 вересня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-договір № 4259304-049 про надання кредиту «Зручна готівка Максимум».

Відповідно до п. 1.1. заяви, позичальник просив надати йому кредит на власні потреби в рамках кредитного продукту «Зручна готівка Максимум» на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, в редакції, яка на день підписання цієї заяви-договору розміщена на офіційній сторінці банку https://tascombank.ua. Загальна сума кредиту: 99 951,50 грн, строк кредиту: 24 місяці, проценти за користування кредитом: 0,01% річних, комісія за обслуговування кредиту: 6,9 % щомісячно.

Позичальник просив надати йому кредит на власні потреби шляхом перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Таскомбанк».

Кредитні кошти відповідачу було надано у спосіб, зазначений у кредитному договорі, що підтверджується відповідною випискою. Отже позивач свої обов`язки за кредитним договором виконав в повному обсязі.

Відповідач свої зобов`язання не виконав, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернув, що мало наслідком утворення заборгованості, яка станом на 02 вересня 2025 року становить 164 619,80 грн, з яких: 88 748,51 грн заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 8,14 грн заборгованість по процентам (в т.ч. прострочена); 75 863,15 грн заборгованість по комісії (в т.ч. простроченій).

Позивач вказав, що позичальником було грубо порушено умови кредитного договору, в зв`язку з чим АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за заявою-договором про надання споживчого кредиту № 4259304-049 від 18 вересня 2024 року у розмірі 88 756,65 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» судові витрати у розмірі 1 306,06 грн. В решті позовних вимог - відмовлено.

Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд виснував про доведеність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 88 756,65 грн, що складається із 88 748,51 грн заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 8,14 грн заборгованості по процентам (в т.ч. прострочена).

В частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення комісії районний суд виходив з того, що заборгованість по комісії (в т.ч. простроченій) у сумі 75 863, 15 грн не підлягає до стягнення, оскільки умови кредитного договору в цій частині є нікчемними. Суд зауважив, що у договорі не вказано детальний перелік послуг, за які повинна стягуватися вказана сума, а надання інформації про стан рахунку згідно ч. 1,2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» надається безкоштовно. При цьому суд враховав судову практику з даних відносин, викладену в постанові ВП ВС від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, АТ «Таскомбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду, в частині незадоволених позовних, вимог є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Просить заочне рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні комісії та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Скаргу апелянт мотивує тим, що підписанням та поданням заяви-договору, позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування».

Відповідно до ч. 14 ст. 47 Законгу України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно з умовами кредитного договору, позичальник підтвердив, що він попередньо ознайомлений та у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ.

Скаржник зазначає, що до супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема відноситься: відкриття поточного /карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування, забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов`язано з бажанням позичальника отримувати виписки по рахунку, надання консультацій. Отже, обслуговування кредиту - є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії.

Щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена кредитним договором, який підписано сторонами. При цьому, позичальник, був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та погодився з ними.

Тобто, позичальник підписанням кредитного договору та додатку № 1, що містить детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів, підтвердив, що ознайомлений з відомостями, в тому числі, про розмір кредиту, відсоткову ставку, відповідно й усвідомлював необхідність сплати комісії у визначеному розмірі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про стягнення комісії, тому апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду в оскаржуваній частині відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, 18 вересня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №4259304-049, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 99 951, 50 грн, строком на 24 місяців, із фіксованою процентною ставкою 0,01 % річних та комісією 6,9 % щомісячно.

Згідно з Розділом 2 Кредитного договору ОСОБА_1 погодився з тим, що зобов`язаний повертати кредит щомісячно у строки відповідно до графіку платежів, що містяться у Додатку №1 до заяви-договору, що є її невід`ємною частиною.

Платежі з повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів та комісій за користування ним, оплата вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань Позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів, розрахунком сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості усіх супутніх послуг, що передбачені у Додатку №1 до Заяви-договору. (п. 3.1.4 Заяви-договору)

Випискою по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 18 вересня 2024 року по 12 серпня 2025 року, підтверджується рух коштів по його картковому рахунку, в тому числі, отримання та використання кредитних коштів відповідачем. (а.с. 23-72)

З матеріалів електронної справи, а саме з розрахунку заборгованості по кредитному договору №4259304-049, встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 02 вересня 2025 становить 164 619,80 грн, з яких 88 748,51 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8,14 грн - заборгованість за процентами та 75 863,15 грн - заборгованість по комісії.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1.4. заяви-договору про надання споживчого кредиту №4259304-049 від 18 вересня 2024 року сторони обумовили, що за користування кредитом позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 6,9% . Проте, ні у цій заяві-договору, ні в інших наявних у справі доказах немає переліку додаткових та супутніх банківських послуг, за які встановлена ця щомісячна комісія, хоча згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, так як її споживач має право отримувати безоплатно.

Таким чином, позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які він має сплачувати комісію, при укладенні кредитного договору.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються приписи законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 вказаного Закону Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Відповідно до п. 5 цих Правил, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом є витрати споживача, уключаючи комісії. Тож наведеними нормами права передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів»).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування»).

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті. Якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Встановивши, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вірно виснував, що положення кредитного договору в цій частині є нікчемними.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки умови кредитного договору, укладеного між сторонами, про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 6,9 % щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, а тому підстав для стягнення заборгованості по комісії у розмірі 75 863,15 грн немає.

Доводи апеляційної скарги про досягнення між сторонами згоди по всіх істотних умовах у заяві-договорі №4259304-049 від 18 вересня 2024 року та вільного волевиявлення учасників правочину колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не спростовує нікчемність п.1.4 заяви-договору щодо встановлення позивачем комісії за обслуговування кредиту у розмірі 6,9 % щомісячно без зазначення переліку додаткових та супутніх банківських послуг з боку кредитодавця.

На переконання апеляційного суду, позивач АТ «Таскомбанк» не зазначав при зверненні до суду та не довів факту надання відповідачу додаткових послуг з обслуговування кредиту, за які може бути стягнута окрема плата (комісія). При цьому, дії банку, пов`язані з веденням кредитної лінії чи касово-розрахунковим обслуговуванням, не можуть розглядатися як «додаткові послуги», оскільки є невід`ємною складовою банківського обслуговування, що здійснюється з ініціативи банку для забезпечення належної якості надання фінансових послуг та їх зворотності.

Банк дійсно може самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, однак лише у випадках, коли це не суперечить чинному законодавству. При цьому, щомісячна комісія за обслуговування кредиту не є процентами за користування кредитними коштами та не може використовуватися як механізм подвійного стягнення плати за кредит.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, колегія суддів підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачає.

Керуючись ст. ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Судді: