ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року

м. Київ

справа № 642/1787/24

провадження № 61-10265св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

треті особи: приватний нотаріус Самчук Тетяна Валеріївна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2025 року у складі судді Бородіної О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2025 року у складі колегії суддів Маміної О. В., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Самчук Тетяна Валеріївна, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Самчук Т. В., Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила:

- встановити факт її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , однак шлюб було розірвано 08 липня 1987 року, що підтверджується записом № 288 у Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу та відповідним свідоцтвом.

Дітей спадкодавець не мав, його батьки померли.

З 2007 року ОСОБА_2 проживав разом з позивачем у зазначеній квартирі як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом користувалися майном, здійснювали ремонт житла, купували побутові речі, спільно несли витрати, пов`язані з утриманням житла. У квартирі разом із ними проживали донька позивача, її зять та онуки.

Упродовж останніх років життя ОСОБА_2 хворів на онкологічне захворювання, проходив лікування у Харківському обласному клінічному онкологічному центрі та потребував стороннього догляду. Позивач брала активну участь у його лікуванні, доглядала за ним, забезпечувала придбання ліків, а також здійснила поховання померлого.

21 квітня 2021 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Постановою нотаріуса від 02 грудня 2021 року № 177/02-31 у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у зв`язку з неподанням документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем та факт постійного проживання з ним на час відкриття спадщини.

Позивач зазначала, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, у зв`язку з чим відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) належить до четвертої черги спадкоємців за законом та має право на спадкування.

Інших спадкоємців за законом або за заповітом не встановлено.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд міста Харкова рішенням від 13 лютого 2025 року позов задовольнив.

Встановив факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка та жінка без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявні у справі письмові докази та показання свідків підтверджують факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки їхні відносини мали характер сімейних, були пов`язані зі спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно відповідають вимогам закону, а їх задоволення не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Харківський апеляційний суд постановою від 15 липня 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишив без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2025 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що встановлений судом першої інстанції факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджений належними та допустимими доказами, дослідженими під час розгляду справи.

З огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є належним способом захисту її порушеного права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У серпні 2025 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 337/5266/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі № 554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі № 280/1710/18, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу Харківська міська рада мотивувала тим, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ведення позивачем спільного господарства зі спадкодавцем ОСОБА_2 , наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, у тому числі придбання продуктів харчування і лікарських засобів.

На думку заявника, єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю стали показання свідків, що суперечить усталеній практиціВерховного Суду.

Аргументи інших учасників справи

У вересні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

26 листопада 2026 року від ОСОБА_1 , інтереси якої представляє представник ОСОБА_4 , до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 14 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Ленінського районного суду міста Харкова.

25 серпня 2025 року матеріали справи № 642/1787/24 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (актовий запис № 7200).

Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на праві приватної власності, а саме:

- 1/3 частка - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 квітня 1998 року НОМЕР_2;

- 1/6 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-62, виданого 25 лютого 2014 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою (рішення про державну реєстрацію прав від 25 лютого 2014 року, індексний номер 11186098);

- 1/2 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4-14, виданого 17 січня 2014 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою (рішення про державну реєстрацію прав від 17 січня 2014 року, індексний номер 10020589).

Місце проживання спадкодавця було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

21 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самчук Т. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 - із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою від 02 грудня 2021 року № 177/02-31 приватний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з неподанням документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем та факт постійного проживання з ним на час відкриття спадщини.

Суди також з`ясували, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується відповідними відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян та копією свідоцтва про смерть.

В інших зареєстрованих шлюбах позивач не перебувала, що підтверджується відповіддю Харківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23 серпня 2024 року.

ОСОБА_2 перебував у шлюбі, який розірвано 08 липня 1987 року, після чого у зареєстрованому шлюбі не перебував, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Допитані в суді першої інстанції свідки показали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2007 року і до дня смерті останнього проживали разом як подружжя, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права й обов`язки, притаманні подружжю.

На підтвердження своїх вимог позивач також надала:

- спільні фотографії, на яких вона та ОСОБА_2 разом проводять дозвілля;

- копії фіскальних чеків щодо придбання ОСОБА_2 побутової техніки та товарів;

- документи, що підтверджують організацію поховання ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2007 року до 08 квітня 2021 року, ведення ними спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, а також надавши належну правову оцінку показанням допитаних у справі свідків та іншим доказам, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про доведеність позивачем факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад п`ять років до часу відкриття спадщини.

За таких обставин суди правильно встановили наявність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про встановлення відповідного юридичного факту.

Доводи касаційної скарги щодо недостатності доказів на підтвердження обставин проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо позовних вимог про визнання права власності у порядку спадкування за законом

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно зі статтями 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У статті 1258 ЦК України визначена черговість спадкування за законом, а саме - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Після смерті ОСОБА_2 спадкоємці першої, другої та третьої черг відсутні, у зв`язку з чим право на спадкування за законом переходить до спадкоємців четвертої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Із змісту зазначеної норми вбачається, що законодавець надає право на спадкування особам, які фактично були членами сім`ї спадкодавця, проживали з ним протягом тривалого часу та вели спільне господарство.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Установивши, що ОСОБА_1 проживала зі спадкодавцем однією сім`єю понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а також своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що вона є спадкоємцем четвертої черги за законом та такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .

До складу спадщини входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцеві на праві приватної власності, що підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не встановлено законом або якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з підпунктами 4.12, 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, здійснюється нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, за винятком випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, а також після перевірки відсутності заборони чи арешту на відповідне майно. У разі якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус роз`яснює йому право на вирішення цього питання у судовому порядку.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа має право звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, чинним законодавством України визначено порядок оформлення спадкових прав шляхом отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, видача якого відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат» віднесена до компетенції нотаріуса.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту цивільного права, який застосовується у разі наявності перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за обставин цієї справи, з огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом не суперечать закону та не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зазначила, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, та відповідно до статті 400 ЦПК України не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини справи чи переоцінювати докази, досліджені судами попередніх інстанцій.

Висновок судів попередніх інстанцій про доведеність належності ОСОБА_1 до спадкоємців четвертої черги після смерті ОСОБА_2 є мотивованим та ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному й безпосередньому дослідженні доказів у їх сукупності, які підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільних витрат та взаємних прав і обов`язків, притаманних членам сім`ї.

Допитані у судовому засіданні свідки, попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, підтвердили факт тривалого спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірній квартирі та наявність між ними сімейних відносин, притаманних подружжю.

Аргументи заявника про відсутність належних доказів проживання позивача однією сім`єю зі спадкодавцем спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у низці постанов у подібних правовідносинах, є безпідставними, оскільки у кожній справі правова оцінка здійснюється з урахуванням конкретних установлених обставин та досліджених доказів.

Судова практика у справах цієї категорії є сталою, а відмінності у результатах розгляду зумовлені фактичними обставинами конкретної справи та доказовою базою, наданою сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Щодо клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції

25 листопада 2025 року від ОСОБА_1 через її представника ОСОБА_4 до Верховного Суду надійшло клопотання, у якому заявник просила здійснити розгляд касаційної скарги у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

У цій справі ОСОБА_1 реалізувала свої процесуальні права, що відповідають принципу змагальності сторін на стадії касаційного перегляду, зокрема шляхом подання відзиву на касаційну скаргу із викладенням своєї правової позиції.

Верховний Суд, виходячи з меж повноважень суду касаційної інстанції, який відповідно до статті 400 ЦПК України не вправі встановлювати нові обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та не здійснює переоцінку доказів, оцінивши характер спору і суть правового питання, яке підлягає вирішенню у цій справі, дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Суд касаційної інстанції створив учасникам справи належні умови для реалізації процесуальних прав шляхом надсилання процесуальних документів та забезпечення можливості ознайомлення з матеріалами справи, у тому числі з доводами іншої сторони, та надання відповідних пояснень згідно з вимогами ЦПК України.

З урахуванням викладеного та відсутності необхідності у проведенні судового засідання в режимі відеоконференції для надання додаткових пояснень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 .

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовити.

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 13 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко