Провадження № 22-ц/801/277/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 рокуСправа № 127/32861/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 127/32861/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11.11.2025, ухвалене у складі судді Заярний А.М. в приміщенні суду в м. Жмеринка, -

в с т а н о в и в :

24.10.2023 ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 по справі № 127/17391/17 був розірваний. Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11.10.2017 по справі № 127/17333/17 з відповідача на користь позивача на утримання дитини присуджені до сплати аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

З часом відповідач перестав надавати допомогу на утримання дитини, перестав цікавитись нею та приймати участь у її вихованні. Ставлення до дитини відповідача характеризується навіть тим, що останній звертався до суду з позовом щодо оспорювання батьківства та припинення обов`язку сплачувати аліменти, проте в подальшому подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, зокрема не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально її не утримує, не любить її як батько, не проявляє батьківської турботи про дитину. На даний час відповідач не виконує аліментні зобов`язання по відношенню до дитини, в результаті чого заборгованість по аліментам з січня по жовтень 2023 року становила 20381,32 грн.

22.02.2018 позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який наразі проживає разом з позивачем, розділяє з нею турботу про дитину, приймає участь в її утриманні, вихованні та любить її, також у шлюбі у них народилась спільна дитина, син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Чоловік позивача має намір усиновити доньку ОСОБА_7 , яка і сама бажає цього та просить змінити їй прізвище та по батькові на таке як у її брата ОСОБА_6 .

Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків взагалі, зокрема не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально її не утримує, не любить її як батько. Наведені позивачем обставини щодо не виконання відповідачем батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки ОСОБА_7 свідчать про його ухилення від виконання цих обов`язків, оскільки відповідач свідомо не виконує їх.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 9.12.2024 залучено до участі у справі ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору /т. 1 а. с. 209/.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11.11.2025 в задоволенні позову відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 7000 грн на правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,подано апеляційну скаргу (вх № 14002/25-вх), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що : (1) суд першої інстанції не навів підстав неврахування висновку Служби у справах дітей; не враховано пояснення свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ; (2) висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та якнайкращим інтересам дитини; (3) після ухвалення рішення відповідач не вжив активних дій на спілкування з дитиною та участь в її житті;

В апеляційній скарзі міститься клопотання про долучення доказів : копію листа КЗ «Вінницький ліцей № 21» № 02-09/446 від 5.12.2025.

31.12.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 14837/25) ОСОБА_11 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві міститься клопотання про долучення доказів : (1) копію довідки від 26.12.2025 № 122218/19, 23-39 Третього відділу ДВС у м. Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України; (2) експрес накладна № 7731 ТОВ «Нова пошта» від 14.12.2025; (3) чек переказу коштів ТОВ «Нова пошта» від 13.12.2025; (4) фіскальний чек № магазину «Смаколик» від 13.12.2025.

Обговоривши заявлені клопотання апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У постановах Верховного Суду від 25.11.2020 у справі № 752/1839/19 та від 11.11.2020 у справі № 760/16979/15-ц вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

У постанові Верховного Суду від 16.11.2023 у праві № 757/19682/18-ц зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

Щодо доказів, доданих до апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, які датовані після дати ухвалення оскаржуваного рішення 11.11.2025, апеляційний суд відмовляє в їх прийняті, оскільки позивачем та відповідачем не надано суду доказів поважності причин не подання їх до місцевого суду зважаючи на те, що сторони користувався послугами представників, крім того відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

31.12.2025 ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано відповідь на відзив (вх № 14800/25-вх).

6.02.2026 до апеляційного суду надійшла заява від імені ОСОБА_3 про розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

11.02.2026 до апеляційного суду надійшла заява (вх № 1737/26-вх) Служби у справах дітей Вінницької міської ради про розгляд справи у відсутності представника Служби у справах дітей міської ради, висновок опіки та піклування ВМР ід 24.07.2024 № 01/00/011/150023 підтримує.

Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання треті особи не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце її розгляду.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина друга статті 372 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша, четверта статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини:

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_2 та ОСОБА_12 /т. 1 а. с. 4; 80/.

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають в АДРЕСА_1 , що також стверджується довідкою міського комунального підприємства «Управляюча компанія територія комфорту» від 29.08.2023 № 1492 /т. 1 а. с. 7, 10/.

Згідно копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 5115056 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на дитину станом на 30.09.2023 складає 20381,32 грн /т. 1 а. с. 8/.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 22.02.2018 було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , яка після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_14 » /т. 1 а. с. 9/.

Відповідно до копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.10.2017 шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 розірвано /т. 1 а. с. 13-13 зворот/.

Згідно копії рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11.10.2017 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12 на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присуджені до сплати аліменти в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття /т.1 а. с. 14-15/.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2019 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про оспорювання батьківства залишено без розгляду /т. 1 а. с. 11-12/.

Відповідно до листів служби у справах дітей Вінницької міської ради від 01.12.2017, 18.12.2017, 01.02.2024, 03.01.2018 адресованих відповідачу у відповідь на його звернення, вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово скаржився на дії матері ОСОБА_15 у побаченні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 /т. 1 а. с. 82-84/.

Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення порядку участі у вихованні дітей від 16.11.2017 № 2601, встановлено ОСОБА_2 порядок участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /т. 1 а. с. 86/.

Відповідно до відповіді ГУНП у Вінницькій області від 01.11.2017, 11.12.2017, адресованих ОСОБА_2 , він неодноразово скаржився на дії матері ОСОБА_15 щодо перешкоджання йому у побаченні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /т. 1 а. с. 87-88/.

Відповідно до копії листів: Департаменту освіти Вінницької міської ради від 7.03.2024, Вінницького міського центру соціальних служб від 15.03.2024, відповідач ОСОБА_2 цікавився навчанням дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , просив організувати зустріч в присутності психолога з нею /т. 1 а. с. 92, 94/.

Відповідно до копії довідки Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниця, станом на 23.04.2024 заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутня /т. 1 а. с. 92/.

Відповідно до копії ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2018 прийнята відмова від позову ОСОБА_2 до ОСОБА_12 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком /т..1 а. с. 112/.

Відповідно до копій роздруківок про зарахування коштів ОСОБА_2 були перераховані кошти в рахунок сплати аліментів з 2022 по 2024 роки /т.1 а. с. 115-116/.

Згідно копії листа ФОП ОСОБА_16 від 23.02.2024, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спостерігається у ФОП ОСОБА_16 лікарем ЗПСМ ОСОБА_17 , ОСОБА_2 здоров`ям своєї доньки з часу заключення декларації не цікавився, не проводив доньку на огляди та щеплення до лікаря. На огляди та щеплення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до лікаря приводила мати ОСОБА_1 /т. 1 а. с. 117/.

Згідно відповіді закладу «Вінницька дитяча школа мистецтва «Вишенька» від 23.02.2024, наданої на адвокатський запит, батько ОСОБА_5 не приводить ученицю на заняття, не цікавиться творчим життям своєї доньки, не відвідує батьківські збори. Мати дитини, ОСОБА_1 займається забезпеченням здобуття дитиною мистецької освіти, оплачує навчання, з батьком дитини адміністрація та викладачі школи не знайомі /т. 1 а. с.118/.

Відповідно до копії листа КЗ «Вінницький ліцей №1» від 22.02.2024 №02-09/68, за весь час навчання ОСОБА_5 у навчальному закладі, батько дитини ОСОБА_2 не з`являвся у закладі та не справлявся про успішність і поведінку дочки, не відвідував батьківські збори, інші заходи. Контроль за навчанням та поведінкою ОСОБА_7 , яка успішно навчається здійснюють її мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_3 /т.1 а.с. 119/.

Згідно консультація лікаря, ОСОБА_18 має неврологічні захворювання у зв`язку з чим потребує лікування /т.1 а. с. 120-121/.

Як вбачається з психологічної характеристики дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитина відноситься тепло до мами та до «батька» ОСОБА_19 . Для неї важливо мати родину. В батькові ОСОБА_19 вона знаходить безумовну любов та можливість розслабитись та відпочити /т.1 а.с.122-123/.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради, який надійшов до суду за відсутності рішення про його затвердження, про доцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що своєю поведінкою ОСОБА_2 порушив вимоги статей 150,150 СК України, які покладають на батьків обов`язки по вихованню та утриманню дітей /т.1 а. с. 140-142/.

У судовому засіданні був заслуханий диск з фрагментом запису телефонної розмови між позивачем та відповідачем /т.1 а. с. 159/, наданий позивачем, розмову на якому сторони підтвердили у судовому засіданні, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 наполегливо радила відповідачу відмовитись від батьківських прав на доньку, взамін на її відмову від стягнення з нього аліментів на утримання доньки, на що відповідач не погодився, натомість погодився сплачувати аліменти на утримання доньки, висловив бажання, щоб донька проживала разом з ним. Пояснив також, що у нього є певні труднощі з сплатою аліментів, у зв`язку з втратою роботи.

Також судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 ..

Проти допиту малолітньої ОСОБА_5 позивач заперечила, як у суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

У постанові Верховного суду від 6.05.2020 року у справі № 641/2867/17-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17, від 23.12.2020 року у справі № 522/21914/14).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав відповідача відсутні. В справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю, а навпаки батько під час розгляду справи проти позбавлення батьківських прав заперечував. Та обставина, що на час розгляду справи, вихованням і розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Позовні вимоги базуються лише на тому, що батько недостатньо уваги приділяє доньці. Ці вимоги не містять посилання на необхідність захистити дитину від будь-якої небезпеки, або будь-яких інших переконливих доводів щодо застосування крайнього заходу впливу на батька.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання доньки і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з донькою, намагання відповідача брати участь у вихованні доньки, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом до батька дитини та що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо.

Доводи позивача, що відповідач не відвідує доньку за її місцем проживання, наявність заборгованості по аліментам, яка була сплачена відповідачем лише після подання позовної заяви про позбавлення його батьківських прав, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки.

Аргументи позивача про те, що відповідачем не вчинялися реальні спроби спілкування з дитиною, відсутність інтересу щодо стану здоров`я дитини та будь-якої турботи до дитини, наявність у нього меркантильних цілей по відношенню до дитини є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів його свідомого нехтування своїми обов`язками, як батька дитини. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що не бачиться з донькою, оскільки позивач заперечує.

У постанові ВС від 6.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд виснував, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Щодо висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно його дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що під час засідання комісії батько дитини ОСОБА_2 повідомив, що любить доньку, хоче з нею спілкуватись, бачитись, зазначив, що звертався до органу опіки та піклування, щоб визначити дні побачень з донькою. Суд першої інстанції вивчивши зазначений висновок оцінив його лише як доказ у даній справі, який носить для суду рекомендаційний характер без породження певних правових наслідків, з яким суд не погодився, оскільки його висновки зроблені всупереч встановленим фактичним обставинам справи.

У висновку не зазначено причини невиконання відповідачем батьківських обов`язків, не мотивовано своїх висновків, не зазначено, чи відповідає таке рішення інтересам дитини.

При вирішенні даної категорії спорів суд, крім того, що позбавлення батьківських право є крайнім заходом, враховує також і те, що застосування такого заходу можливе за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (аналогічний правовий висновок викладений ВС у постановах: від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 23.12.2020 у справі № 522/21914/14).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Надані позивачем докази, на підтвердження позовних вимог, не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язків з виховання дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11.11.2025 у даній справі залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13.02.2026.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук