ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 704/396/24
провадження № 2/753/3973/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Кулика С.В., за участю секретаря судового засідання Мірошниченко І.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_2 , про захист прав споживачів. В обґрунтування позову, зазначено, що у період часу з 06.01.2021 року позивач сплатив грошові кошти в сумі 6000,00 грн., на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_2 , з призначенням платежу «оплата за послуги». Наприкінці 2020 року позивач натрапив на шахрайську фінансову організацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Менеджер цієї організації запропонував позивачу фінансові послуги - заробіток на продажу акцій через інтернет-біржу. Менеджер описував «Траст Макворі Кепітал» як поважну міжнародну фінансову організацію з багаторічною історією. Скориставшись довірливістю позивача та некомпетентністю у питаннях фінансів та інвестицій, його вмовили вносити кошти на його так званий «торговий рахунок». Виконуючи інструкції менеджера, він встановив на своєму мобільному телефоні програму для віддаленого доступу «AnyDesk», у такий спосіб менеджери отримали доступ до керування його рахунками в системах «Приват24» та «monobank». У ході співробітництва з цією начебто фінансовою організацією яка насправді виявилася шахрайською, від його імені було вчинено декілька платежів. Ці платежі, як він вважав, і як його переконували менеджери, були спрямовані на внесення коштів на його «торговий рахунок» у цій організації та на обслуговування цього рахунку. Фактично ж кошти сплачувалися на рахунки декількох суб?єктів господарської діяльності (фізичних осіб - підприємців та товариства з обмеженою відповідальністю). Менеджери пояснювали позивачу, що ці ФОП та ТОВ є авторизованими представниками компанії в Україні, уповноваженими на здійснення платіжних операцій з прийняття інвестицій від громадян. Усі платежі фактично виконувалися менеджерами компанії «Траст Макворі Кепітал» через віддалений доступ до телефону позивача, тобто позивач особисто не заповнював реквізити платіжних доручень. Оскільки ці реквізити вносилися менеджерами дуже швидко, позивач навіть не встигав побачити точне найменування одержувача платежу. Лише пізніше йому вдалося одержати платіжні документи, з яких стало відомо, на рахунки яких саме суб?єктів сплачувалися його кошти. Зокрема, 06.01.2021 року на пропозицію менеджера позивач погодився поповнити свій «торговий рахунок» у цій організації на суму в 6000,00 грн. Цей платіж фактично виконувався менеджером компанії «Траст Макворі Кепітал» через віддалений доступ до телефону позивача. Як виявилося, кошти в сумі 6000,00 грн. фактично були сплачені на рахунок ФОП ОСОБА_2 . В подальшому на вказаний рахунок позивачем було перераховано ще грошові кошти у розмірі 14300,00 грн. З часом позивач зрозумів, що має справу із шахрайською схемою, у зв`язку з чим він звернувся 05.03.2021 року з заявою до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві стосовно вказаних подій. Зазначено, що позивач особисто не знайомий із відповідачем, ніколи з ним не зустрічався і не спілкувався. У позивача з відповідачем ніколи не було і немає дотепер жодних домовленостей (угод, договорів тощо). Жодних послуг відповідач позивачу не надавав. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєструвався як фізична особа - підприємець. На веб-сайті «otziv-broker.com» вдалося знайти інформацію про те, що діяльність ОСОБА_2 була пов?язана з прийомом коштів на користь шахрайського інвестиційного проекту «Amerom». У червні 2021 року інформація про шахрайську організацію «Trust Macquarie Capital» була розміщена в розділі «Попередження інвесторам» на офіційному веб-сайті Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Наявна на той час інформація містила попередній висновок НКЦПФР із детальним описом діяльності проекту, в якому було зазначено, що кошти жертв переводяться не на рахунки «Trust Macquarie Capital», а на рахунки фізичних осіб - підприємців та товариства з обмеженою відповідальністю, у тому числі ФОП ОСОБА_2 . Зазначено, що на час спірних правовідносин ОСОБА_2 , здійснював підприємницьку діяльність як ФОП, кошти позивачем були сплачені на підприємницький рахунок ФОП ОСОБА_2 , в АТ КБ «Приват Банк» як суб`єктом господарювання, відповідно до платіжних інструкцій, кошти сплачувались за «послуги». Вказано, що виходячи з наведеного ФОП ОСОБА_2 , виступав як надавач послуг, а позивач виступав як споживач. Участь ФОП ОСОБА_2 , в цих правочинах полягала в тому, що він прийняв від позивача оплату за послугу, хоча жодних послуг не надавав. З урахуванням викладеного позивач вважає належним способом захисту його порушених прав застосування наслідків недійсності правочинів (здійснених з використанням нечесної підприємницької практики) у вигляді стягнення з відповідача грошових коштів. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 20300,00 грн., інфляційні втрати в сумі 9620,20 грн., 3% річних у розмірі 1910,05 грн., та моральну шкоду у розмірі 10150,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.08.2024 року було відкрито спрощене провадження по вказаній справі, призначено справу до судового розгляду з викликом сторін.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначено, що позивач у поданій позовній заяві фактично визнає, що жодних договорів із ОСОБА_2 , не укладав та послуг не отримував. В свою чергу відповідач також повідомляє, що особа позивача йому не відома, відповідач з позивачем ніколи не зустрічались, не спілкувались, жодних договорів з ним, у тому числі про надання послуг не укладав та не надавав позивачу свої банківські реквізити, у зв`язку з чим позивачем обрано невірний спосіб захисту, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Крім того разом з відзивом, представником відповідача було подано заява про застосування строків позовної давності, відповідно до якої зазначено, що у позові ОСОБА_1 , визначає періодом прострочення за платежами дати 07.01.2021 року та 13.01.2021 року , тобто тим самим підтверджує, що визнає вказані дати як строки повернення платежу, таким чином строк позовної давності спливає 13.01.2024 року, разом з цим з позовом позивач звертається лише 26.03.2024 року.

Позивач надав заяву про проведення судового засідання без його участі, позов підтримав з викладених в ньому підстав, наполягали на його задоволенні.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлено, відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 06.01.2021 року ОСОБА_1 , було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 6000,00 грн., з призначенням платежу «оплата за послуги».

Згідно з платіжною інструкцією № 0.0..1 від 12.01.2021 року ОСОБА_1 , було сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 14300,00 грн., з призначенням платежу «оплата за послуги».

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 11.12.2020 року було зареєстровано ФОП ОСОБА_2 , з видами діяльності: 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, 41.10 Організація будівництва будівель, 43.31 Штукатурні роботи, 43.34 Малярні роботи та скління, 43.39 Інші роботи із завершення будівництва, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Законодавство про захист прав споживачів регулюється Законом України «Про захист прав споживачів», положеннями Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами, що містять положення про захист прав споживачів.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція.

Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Споживач має право на обмін товару належної якості протягом чотирнадцяти днів, не рахуючи дня купівлі, якщо триваліший строк не оголошений продавцем. Обмін товару належної якості провадиться, якщо він не використовувався і якщо збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, пломби, ярлики, а також розрахунковий документ, виданий споживачеві разом з проданим товаром.

У Постанові Верховного Суду у справі №333/6447/13-ц від 29.11.2018 зазначено, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів необхідно враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві.

До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, необхідно віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров`ю або майну споживача.

Пунктом 14 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У своєму позові позивач посилається на введення її в оману та використання відповідачем нечесної підприємницької практики, що в свою чергу є підставою для недійсності правочину.

За змістом наведених норм для визнання недійсним правочину як такого, що укладений під впливом обману, необхідно, щоб сторона була введена в оману саме стосовно обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин віднесено відомості щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №910/4924/18).

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти у загальному розмірі 20300,00 грн., були перераховані позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_2 з призначенням платежу «оплата за послуги». Разом із тим позивач у позовній заяві прямо зазначає, що особисто з відповідачем не знайомий, будь-яких домовленостей, договорів (усних чи письмових) з ним не укладав, послуг від нього не замовляв та не отримував. Таким чином, позивач фактично заперечує сам факт виникнення між сторонами договірних відносин. Належних і допустимих доказів того, що між ним та відповідачем було укладено будь який договір, матеріали справи не містять. Сам по собі факт перерахування коштів на рахунок фізичної особи - підприємця не є безумовним підтвердженням укладення правочину саме з цією особою, якщо відсутні докази погодження сторонами істотних умов договору, а також волевиявлення відповідача на вступ у відповідні правовідносини. Посилання позивача на те, що відповідач брав участь у схемі діяльності шахрайської організації «Trust Macquarie Capital», не підтверджені належними та допустимими доказами. Надана інформація з мережі інтернет про розміщення попереджень на сайті регулятора не доводять факту вчинення саме відповідачем обману чи застосування ним нечесної підприємницької практики щодо позивача. Позивачем в передбаченому законом порядку не доведено, що відповідач особисто або через пов`язаних із ним осіб вчиняв будь-які дії, спрямовані на введення позивача в оману, надавав недостовірну інформацію чи приховував істотні обставини. Більше того, з пояснень самого позивача вбачається, що всі комунікації здійснювалися з невстановленими особами, які представлялися менеджерами іншої організації, а платіжні реквізити вносилися третіми особами через віддалений доступ до його телефону. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами ані факту існування між сторонами правовідносин у сфері захисту прав споживачів, ані факту вчинення відповідачем обману чи застосування нечесної підприємницької практики.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 460/2545/17, якщо право, за захистом якого звернувся позивач, не порушено, то і підстав для відшкодування моральної шкоди (похідної вимоги) немає.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, позовна вимога про стягнення моральної шкоди, як похідна вимога, також задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 206, 223, 259, 263-265, 268, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особа, яка брала участь у справі, але не була присутня при оголошенні рішення, може оскаржити рішення протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).

Суддя С.В.Кулик