ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1103/26 Справа № 185/2413/25 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д., Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №185/2413/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Коммодіті Снаб" до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Келембета Олександра Миколайовича на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2025 року та на та на додаткові рішення від 09 та 18 вересня 2025 року, ухвалені у складі судді Перекопського М.М., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" звернулось до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовано тим, що 20 жовтня 2024 року з відповідачем був укладений Договір про надання поворотної фінансової допомоги № ІФСБФД-1024/3.

Відповідно до п.2.3. Договору, на виконання обов`язку передати відповідачу гроші в борг (поворотну фінансову допомогу), позивачем були зроблені банківські перекази на карту відповідача в сукупному розмірі 145 000 грн.

Позикодавцем за договором були виконані свої зобов`язання належним чином, що підтверджується платіжними інструкціями на загальну суму 145 000 грн. В свою чергу відповідач гроші не повернув, чим порушив умови договору. Тому, позивач вимушений звертатись до суду за захистом і вимагати виконання умов договору, враховуючи стягнення штрафних санкцій за умовами договору.

У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 145 000 грн. основного боргу; 84 100 грн неустойки, 1740 грн. інфляційні витрати, а також судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 на користь ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" заборгованість у розмірі 145 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" судові витрати в сумі 2175 грн.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Келембет О.М. подав апеляційну скаргу, в якій вважає їх прийнятими з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що призвело до невірних висновків.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги наданий позивачем договір про надання поворотної фінансової допомоги № ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року та визнано вказаний письмовий доказ недопустимим.

Також, суд першої інстанції дав невірну оцінку платіжним інструкціям на загальну суму 145 000 грн., врахувавши їх зміст при визначенні правовідносин, що виникли між сторонами.

Вважає, що такий висновок суду першої інстанції є хибним та таким, що ґрунтується на припущенні, оскільки такі докази не підтверджують достовірно факт здійснення оплати.

Вказує, що правовідносини, що виникли між сторонами не можливо кваліфікувати як такі, що виникли з договірних відносин договору позики в наслідок відсутності такого укладеного договору між сторонами.

Вважає, що неможливо застосувати до спірних правовідносин положення ст.1212 ЦК України, оскільки поведінку позивача, як потерпілої сторони, слід розцінювати як суперечливу.

Також, зазначає, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин положення ст.1215 ЦК України, оскільки на карткові рахунки відповідача позивачем було перераховано грошові кошти які є заробітною платою і такі перерахування позивачем були здійсненні добровільно за відсутності недобросовісної поведінки відповідача.

Також апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, в яких апелянт зазначає, що відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування оригіналів письмових доказів та клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Вказує, що суд першої інстанції клопотання про витребування оригіналів письмових доказів розглянув та задовольнив його, зобов`язавши позивача не пізніше 5 днів з дня отримання ухвали надати оригінал договору про надання поворотної фінансової допомоги, а клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи було розглянуто без прийняття відповідної ухвали, відмовивши у задоволенні клопотання, обґрунтувавши відмову не виконанням позивачем ухвали суду про витребування оригіналів письмових доказів, зокрема договору про надання поворотної фінансової допомоги № ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року.

Вважає, що при прийнятті процесуальних рішень суд має керуватись процесуальним законом, а не власним переконанням щодо доцільності або недоцільності прийняття певного процесуального рішення.

Окрім цього відповідач не погоджується з додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року, яким не здійснено розподіл судових витрат понесених відповідачем у суді першої інстанції, посилаючись на те, що відповідачем не надано суду достатньо доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Вказує, що суду надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом, який міститься в Акті приймання-передачі виконаних робіт від 02 вересня 2025 року за договором №03/7 про надання юридичних послуг від 14 березня 2025 року.

Вважає, що відмова суду першої інстанції стягнути з позивача на користь відповідача понесені останнім судові витрати безпідставна та така, що не відповідає відповідним нормам ЦПК України.

Надав орієнтовний попередній розрахунок витрат у справі під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

У зв`язку з чим просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року також скасувати та стягнути з позивача на користь відповідача понесені під час судового розгляду справи в суді першої інстанції судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 000 грн.

Також відповідач не погоджується з додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2025 року, яким здійснено розподіл судових витрат понесених позивачем у суді першої інстанції, посилаючись на те, що при ухваленні додаткового рішення від 18 вересня 2025 року по справі № 185/2413/25 судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи за умови недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, наслідком чого є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Так, зокрема, встановлюючи розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов хибного висновку про розмір фактично понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. взявши до уваги наступні докази: - договір №24/02-25 від 24 лютого 2025 року; додатковий договір про заміну сторони договору про надання правової допомоги; копію рахунку-фактури від 18 серпня 2025 року; копію платіжної інструкції на суму 20 000 грн. про сплату витрат на професійну правничу допомогу; - копію акта виконаних робіт.

Вказує, що у відповідності до Договору №24/02-25 від 24 лютого 2025 року його укладено між адвокатом Бєліком А.С. та ТОВ «Торговий дім «Інтерференц Систем». У відповідності до Додаткового договору №18/08-25 про заміну сторони Договору №24/02-25 про надання правової допомоги від 24 лютого 2025 року датованого 18 серпня 2025 року, його сторонами є адвокат Бєлік А.С., ТОВ «Торговий дім «Інтерференц Систем», ТОВ «Торговий дім «Коммодіті Снаб».

У відповідності до Акту виконаних робіт до договору №24/02-25 про надання правової допомоги від 24 лютого 2025 року та до Додаткового договору № 18/08-25 про заміну сторони від 18 серпня 2025 року датованого 01 вересня 2025 року його складено між адвокатом Бєлік А.С. та ТОВ «Торговий дім «Коммодіті Снаб». У відповідності до рахунку-фактури №1 від 18 серпня 2025 року його підписано адвокатом Бєлік А.С., при цьому отримувачем коштів вказано: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ; підстава договір №24/02-25 про надання правової допомоги від 24 лютого 2025 року та Додатковий договір №18/08-25 про заміну сторони від 18 серпня 2025 року; призначення платежу: сплата за послуги адвоката згідно рахунку від 18 серпня 2025 року без ПДВ. У відповідності до платіжної інструкції № 2544 від 18 серпня 2025 року отримувачем коштів зазначено: ФОП ОСОБА_2 ; призначення платежу: сплата за послуги адвоката згідно рахунку від 18 серпня 2025 року без ПДВ.

Зауважує, що ПК України розділяє діяльність фізичної особи та особи, яка провадить незалежну професійну діяльність до якої відноситься і діяльність адвоката.

Вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи за умови недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, наслідком чого є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи. Зокрема, судом першої інстанції проігнорувавши невідповідність в поданих Позивачем письмових доказах виконавця робіт з надання професійної правничої допомоги (адвокат Бєлік А.С.) та фактичного отримувача грошових коштів (ФОП ОСОБА_2 ) не вірно встановлено обставину щодо понесених позивачем витрат пов`язаних з судовим розглядом справи та прийшов до хибного висновку щодо їх розміру.

Вважає, що вказані обставини є підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення від 18 вересня 2025 року по справі №185/2413/25.

Представник позивача ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" - адвокат Бєлік А.С. скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з її доводами щодо оскарження основного рішення суду від 01 вересня 2025 року, вважає їх безпідставними.

Зазначає, що відповідно до п.2.3. Договору, позивачем було надано позику відповідачу у безготівковій формі шляхом відповідних банківських переказів на карту відповідача в розмірі 145 000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями кредитового переказу коштів (зі штампом банку) №1594 на суму 25000 грн.; №1657 на суму 50000 грн.; №1671 на суму 50000 грн.; №1695 на суму 20 000 грн.

На підтвердження надання позики відповідачу, позивачем, окрім платіжних інструкцій, додатково була надана суду довідка банку, якою банком підтверджено отримання відповідачем коштів з відповідним призначеннями платежу. Таким чином, доказом передачі відповідачу у борг позики є відповідні платіжні інструкції та окреме підтвердження банком факту переказу коштів, в тому числі, призначень платежів, де чітко зазначено, що це позика.

Зауважує, що позовні вимоги були повністю обґрунтовані та доведені, в тому числі письмовими доказами. Позиція ж відповідача ґрунтується виключно на припущеннях (без жодного доказу).

Звертає увагу суду, що відносно ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження, що підтверджується відповідним витягом з ЄДРДР від 01 березня 2025 року. Первісного позивача визнано потерпілими у даному кримінальному провадженні відповідною постановою від 19 березня 2025 року.

Зазначає, що борг не пов`язаний з трудовими відносинами, що підтверджується відсутністю належних доказів (наказу та трудового договору). Крім того, заробітна платня повинна надходити на цільову карту для отримання заробітної плати із зазначенням відповідного призначення платежу. Зазначене чітко підтверджує введення відповідачем суду в оману щодо існування трудових відносин і недобросовісність дій відповідача щодо викрадення договорів.

При цьому, викрадення відповідачем договору з метою ухилення від повернення боргу не може бути підставою відмови у позові. Оскільки, відповідач зобов`язаний повернути борг з договором чи без - в силу зобов`язального права за будь-яких обставин.

До категорії доказування даного предмету спору відноситься: зі сторони позивача - доказати, що кошти він передав; зі сторони відповідача - що він повернув або не отримував.

Зауважує, що отримання коштів відповідачем підтверджується відповідними платіжними дорученнями на суму 145000 грн., які в повній мірі підтверджують факт передання коштів у борг (у призначеннях платежів чітко зазначено, що це позика поворотна фінансова допомога).

Щодо додаткового рішення від 18 вересня 2025 року зазначає, що сума заявлених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції повністю відповідає критерію реальності та розумності, з огляду на обставини справи.

Також заявив до відшкодування витрати на правничу допомогу адвоката у апеляційній інстанції в розмірі 25 000 грн.

У зв`язку з чим просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2025 року по справі №185/2413/25 та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року без змін.

Представник відповідача - адвокат Келембет О.М. у судовому засіданні апеляційного суду 21.01.2026 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ТОВ «ТД «Коммодіті Снаб» - адвокат Бєлік А.С. у судовому засіданні апеляційного суду 21.01.2026 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно платіжних інструкцій кредитового переказу коштів №1594 від 22 жовтня 2024 року на суму 25000 грн., №1657 від 01 листопада 2024 року на суму 50000 грн., №1671 від 04 листопада 2024 року на суму 50000 грн., № 1695 від 08 листопада 2024 року на суму 20000 грн, відповідачу було перераховано зазначені вище суми.

Так, в платіжних інструкціях зазначено призначення платежу: «Надання поворотної безвідсоткової фін. доп. зг. дог. №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року, для поповнення картки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , , без ПДВ».

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував отримання відповідачем платежів на загальну суму 145 000 грн., але у якості заробітної плати.

Позивачем до позову додано копію договору про надання поворотної фінансової допомоги №ІФСБФД-1024/3, відповідно до умов якого відповідачу надана поворотна фінансова допомога в межах суми 145 000 грн. строком до 31 грудня 2024 року.

Відповідачем доказів про повернення наданих грошових коштів позикодавцю, за договором, суду не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було отримано 145 000 грн підставою для чого був договір про надання поворотної фінансової допомоги №ІФСБФД-1024/3, а тому ці кошти підлягають поверненню позивачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Отже, договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов переконання, що позивач виконав зобов`язання за договором поворотної фінансової допомоги, надав відповідачу позику в розмірі 145 000 грн., проте відповідач зазначену суму боргу не повернув.

ТОВ «ТД «Коммодіті Снаб» зазначало, що на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги від 20 жовтня 2024 року №ІФСБФД-1024/3 ОСОБА_1 надано позику у безготівковій формі шляхом відповідних банківських переказів на карту відповідача в розмірі 145 000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями кредитового переказу коштів (зі штампом банку) № 1594 на суму 25000 грн.; № 1657 на суму 50000 грн.; № 1671 на суму 50000 грн.; № 1695 на суму 20000 грн., відповідно.

Докази на підтвердження повного/часткового повернення ОСОБА_1 коштів безвідсоткової поворотної фінансової допомоги за договором від 20 жовтня 2024 року №ІФСБФД-1024/3 матеріали справи не містять.

В оцінці доводів сторін та зібраних у справі доказів, враховуючи суперечливий характер аргументів відповідача щодо виконання ним зобов`язань за договором №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року, колегія суддів зауважує, що поведінка відповідача як сторони правочину є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

Так, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18).

ОСОБА_1 , заперечуючи проти вимог позивача, змінював свою позицію у справі, яка ґрунтується на настанні взаємовиключних наслідків щодо укладеного між сторонами правочину, відмінних від того, на якому наполягає позивач, а саме - належному виконанні цього правочину.

При цьому не підтверджує належного виконання відповідачем зобов`язань за договором №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року.

Таким чином, відповідач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань щодо повернення коштів за договором №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги у розмірі 145 000 грн.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доводи апеляційної скарги, що перераховані на карткові рахунки відповідача позивачем грошові кошти є заробітною платою і такі перерахування позивачем були здійсненні добровільно відхиляються колегією суддів, оскільки матеріали справи містять Довідку Форми ОК-5 згідно якої ОСОБА_1 отримував дохід від ТОВ «ТД «Коммодіті Снаб» у період з червня 2024 року по вересень 2024 року, тоді як договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ІФСБФД-1024/3 був укладений 20 жовтня 2024 року, а перерахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 здійснювався у період з 22 жовтня 2024 року по 08 листопада 2024 року, що підтверджується довідкою вих. № 2033/134 від 31 березня 2025 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди скаржника із судовим рішенням та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції надав оцінку поданим учасниками справи доказам та зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення боргу за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року, чим і погоджується колегія суддів.

Щодо доводів апеляційної скарги про скасування додаткового рішення від 09 вересня 2025 року та додаткового рішення від 18 вересня 2025 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/129 наведено правовий висновок про те, що "однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат".

Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У постанові від 18 березня 2024 року у справі № 459/2350/23 (провадження № 61-1802св24) Верховний Суд навів правовий висновок щодо застосування статті 134 ЦПК України про необхідність подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, зазначивши, що аналіз положень статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку у суду є право відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою як позовної заяви (апеляційної та касаційної скарг), так і відзиву, оскільки з огляду на положення процесуального закону попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За вказаних обставин вирішення питання стосовно витрат, які заявники понесли у судах першої та апеляційної інстанцій, має вирішуватися з урахуванням положень частини другої статті 134 ЦПК України, а саме того, чи подавала особа відповідний розрахунок до цього суду.

Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 569/20104/21 (провадження № 61-8219св22).

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Келембет О.М. надав суду копію договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) №03/7 від 14 березня 2025 року та копію акта приймання-передачі виконаних робіт за договором №03/7 про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 14 березня 2025 року.

Відповідно до п.1.1 договору №03/7 від 14 березня 2025 року Клієнт ( ОСОБА_1 ) доручає, а Бюро (адвокатське бюро «Келембет та партнери» від якого діє адвокат Келембет О.М.) бере на себе зобов`язання надавати Клієнту правову допомогу (юридичні послуги) з представництва інтересів Клієнта.

Згідно розділу 5 Вартість послуг Бюро передбачено: п.5.1 Оплата послуг Бюро здійснюється Клієнтом на умовах, що визначаються додатковою угодою до цього Договору. 5.2 Клієнт відшкодовує витрати Бюро понесені у зв`язку з виконанням доручень Клієнта, вартість яких попередньо погоджена з Клієнтом.

Відповідачем не надано суду будь-якої додаткової угоди до договору №03/7 від 14 березня 2025 року яка б визначала порядок оплати послуг чи підтверджувала таку оплату.

Наданий Акт приймання-передачі наданих послуг не встановлює порядок оплати та не свідчить про оплату відповідачем таких послуг, а лише визначає розмір вартості послуг.

Також не надано й доказів того, що попередньо Клієнтом було погоджено будь-які витрати Бюро, як це передбачено п.5.2 договору.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав, що відповідачем не надано суду достатньо доказів в обґрунтування понесення відповідачем (або обов`язку відповідача сплатити в майбутньому) витрат на професійну правничу допомогу, з чим і погоджується колегія суддів, що підстави для стягнення заявлених відповідачем витрат з позивача відсутні.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що у прохальній частині заяви про ухвалення додаткового рішення представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Келембет О.М. просив суд здійснити розподіл судових витрат по справі пропорційно до задоволених судом вимог.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що рішенням суду від 01 вересня 2025 року було частково задоволено позов ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" до ОСОБА_1 про стягнення боргу, а саме стягнуто з відповідача 145 000 грн на користь позивача та відмовлено у стягненні 85 840 грн.

Додатковим рішенням від 09 вересня 2025 року було вирішено питання щодо розподілу судового збору, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" судові витрати в частині розподілу судового збору в сумі 2 175 грн.

Додатковим рішенням від 18 вересня 2025 року суд першої інстанції розглянув заяву ТОВ «ТД «Коммодіті Снаб» про ухвалення додаткового рішення яким, враховуючи пропорційно задоволені вимоги, вирішив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ "ТД "Коммодіті Снаб" судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 840 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 (провадження №12-39гс22) зазначено, що: додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

З урахуванням того, що рішення суду першої інстанції від 01 вересня 2025 року підлягає залишенню без змін, то додаткові рішення від 09 та 18 вересня 2025 року також належить залишити без змін.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Окрім цього, апеляційна скарга містить заперечення на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, в яких апелянт зазначає, що відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування оригіналів письмових доказів та клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Колегія суддів зауважує, що на час вирішення питання про стягнення боргу за договором про надання поворотної фінансової допомоги №ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року, вказаний договір відповідачем не оскаржувався.

Отже, наявність та чинність вказаного договору впливає на оцінку доказів у справі, проте не свідчить про неможливість її розгляду, зважаючи на правомірність правочину.

Вищенаведене також узгоджується із правою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 910/4816/18.

Щодо аргументів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянувши клопотання про витребування доказів проте безпідставно відхилив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, пославшись, як на підставу відмови, на недоцільність її призначення у зв`язку з ненаданням позивачем оригіналу договору про надання поворотної фінансової допомоги № ІФСБФД-1024/3 від 20 жовтня 2024 року колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються висновками експертів.

Згідно статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України про "Судову експертизу").

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом, а учасники справи можуть запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта (частини 4, 5 статті 103 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм. Суди не повинні ставити судовому експерту питання правового характеру, які повинні вирішуватися самим судом, тобто експерту можна ставити лише питання факту, а не правової оцінки.

З огляду на те, що для предметом позову є стягнення суми боргу за договором, який у встановленому порядку не оскаржувався та нечинним не визнавався, тому встановлення обставин, які входять до предмету доказування непотрібні спеціальні знання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.97 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Посилання в скарзі на безпідставне не прийняття судом ухвали про призначення судової почеркознавчої експертизи не впливають на законність постановленої ухвали про відмову у призначенні експертизи.

Окрім цього, заперечення відповідача щодо відсутності договору позики, колегією суддів не приймаються, оскільки стороною позивача надано документи, які підтверджують передачу (перерахування позивачем, отримання відповідачем) грошових коштів з зазначенням призначення платежу - зворотна безвідсоткова фінансова допомога. Такі документи, відповідно до вимог законодавства, суд обґрунтовано розцінив як підтвердження укладення договору позики.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення і додаткові рішення суду підлягають залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Келембета Олександра Миколайовича - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2025 року та на додаткові рішення від 09 та 18 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 09.02.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв