Справа № 152/1640/24
Провадження № 22-ц/801/890/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Матківська М. В.
УХВАЛА

09 березня 2026 рокуСправа № 152/1640/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Матківської М. В.

суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

До Вінницького апеляційного суду 02 березня 2026 року надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2025 року у цивільній справі № 152/1640/24.

В апеляційній скарзі відповідач просить поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення суду з тих підстав, що про оскаржуване судове рішення вона дізналась 20 лютого 2026 року з відкритого реєстру «Судова влада», копію рішення у встановлений законом спосіб вона не отримувала.

Дослідивши подану апеляційну скаргу та зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у відкритті апеляційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Згідно вимог статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Із матеріалів апеляційної скарги, інформації у комп`ютерній програмі «Д-3» та у Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що оскаржуване рішення суд першої інстанції ухвалив 03 лютого 2025 року. Повний текст рішення до реєстру «Надіслано судом: 03.02.2025. Зареєстровано: 03.02.2025. Забезпечено надання загального доступу: 04.02.2025.»

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку 26 лютого 2026 року, тобто з пропуском встановленого процесуального строку на апеляційне оскарження судового рішення більше ніж на 1 рік.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Тобто, за правилами частини 2 статті 358 ЦПК України розгляд апеляційної скарги, поданої після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення можливий, якщо особа, яка подала скаргу не була повідомленою про розгляд справи, або існують реальні, об`єктивні підстави непереборної сили, що унеможливили подання скарги у визначений законом строк.

Разом з тим, зі змісту оскаржуваного рішення суду вбачається, що копія позовної заяви з додатками були надіслані позивачем відповідачу за адресою, що вказана в позові. Ці документи відповідачем отримано не було, у зв`язку із її відсутністю за адресою зареєстрованого місця проживання (а. с. 80). За наданою суду інформацією з Відділу «Центр надання адміністративних послуг Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області» від 25 листопада 2024 року, відповідач значиться зареєстрованою за адресою, що вказана в позові (а. с. 65). Відповідно до роздруківки відстеження трекінгу «Укрпошта» відповідач поштову кореспонденцію, яка надсилалась їй судом також не отримала, оскільки відсутня за адресою зареєстрованого місця проживання (а. с. 81). Ухвалою суду від 14 січня 2025 року судовий розгляд було відкладено та постановлено повідомити відповідача про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а. с. 74).

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 у справі № 911/3142/19 також зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-6).

Неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих їй судових рішень.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, де зауважив, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

При цьому апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 надіслано засобами поштового зв`язку з відділення «Київ 1», проте на конверті та у апеляційній скарзі зазначається адреса для листування, що відповідає місцю реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 .

На переконання апеляційного суду процесуальна поведінка відповідача, яка полягає в умисному неповідомленні суду свого місця фактичного проживання, та з урахуванням неодержання нею кореспонденції під час розгляду справи у суді першої інстанції за місцем реєстрації проживання, свідчить про свідоме небажання відповідача брати участь у комунікації з органами судової влади.

Сам лише факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, яку суд першої інстанції, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною для поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.

Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року в справі № 186/972/18 (провадження № 61-19251св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі № 200/13452/18 (провадження № 61-8954св23)).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «YUNION ALIMENTARIYA v. SPAIN» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Згідно частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» [ВП], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).(п. 42 Рішення).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії», N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).(п. 43 Рішення).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 761/14504/13-ц.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана після спливу більш як одного року з дня виготовлення повного тексту рішення, а також враховуючи відсутність передбачених пунктами 1 і 2 частини 2 статті 358 ЦПК України виняткових обставин, апеляційний суд згідно приписів частини 2 статті 358 ЦПК України відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, де Об`єднана Палата вказала, що встановлений частиною 2 статті 358 ЦПК України річний строк апеляційного оскарження, при відсутності винятків, є присічним і поновленню не підлягає. Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними встановленні державами обмеження щодо строків оскарження судових рішень (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року). При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. 357, ст. 358 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 03 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідачМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник