ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року місто Київ

Справа № 372/282/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3719/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Старовойтовою Дариною Андріївною, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року про забезпечення позову (суддя Висоцька Г.В.)

у справі за позовом керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа - Державне підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації земельних ділянок

ВСТАНОВИВ

У січні 2025 року до суду надійшов позов керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації земельних ділянок, у якій просить:

1) усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення площею 6 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.08.2005 № 511 в частині відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельні ділянки площею по 1 га кожна, та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 02.12.2008 № 1934 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового (функціонального) використання земельних ділянок ОСОБА_1 з «ведення особистого селянського господарства» на «ведення індивідуального садівництва»;

2) усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0008, :05:002:0006, :05:003:0004, :05:002:0005, :05:002:0007, :05:002:0009, площею по 1 га кожна.

08 жовтня 2025 року прокурор подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0008, :05:002:0006, :05:003:0004, :05:002:0005, :05:002:0007, :05:002:0009 площею по 1 га кожна, власником яких є ОСОБА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що обставини справи вказують на наявність ризиків, пов`язаних із подальшою зміною конфігурації земельних ділянок, її поділом, відчуженням тощо, а сам факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, вказує на неможливість їх використання для ведення селянського господарства. Наведене переконливо свідчить про реальну загрозу подальшого відчуження спірних земельних ділянок на користь інших фізичних чи юридичних осіб, що у свою чергу ускладнить або унеможливить виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог

Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 09 жовтня 2025 року заяву заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову задовольнив, вжив заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0008, :05:002:0006, :05:003:0004, :05:002:0005, :05:002:0007, :05:002:0009 площею по 1 га кожна, власником яких є ОСОБА_1 .

Не погодившись з такою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Старовойтова Д.А, 23 жовтня 2025 року подала безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову.

На обґрунтування скарги вказує, що ОСОБА_1 набув спірні земельні ділянки у 2008 році за відплатними договорами, сплативши грошові кошти в загальній сумі 4 797 500 грн, а тому він є добросовісним набувачем земельних ділянок протягом більше 16 років.

Вважає, що в заяві про забезпечення позову зазначені формальні доводи, без конкретних посилань на докази та обставини, на які посилається прокурор, а тому оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права: без належного аналізу ризиків; без доказів необхідності втручання у право власності; із порушенням принципів пропорційності та співмірності; з обмеженням прав особи на вільне розпорядження майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Обухівської окружної прокуратури - Курінний С.О. проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін як законну та обґрунтовану.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Старовойтова Д.А. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача - прокурор Літковець Ю.А. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам закону ухвала про забезпечення позову відповідає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та вживаючи заходів забезпечення позову суд першої інстанції, установивши, що між сторонами у справі виник спір щодо права володіння, користування та розпорядження спірними земельними ділянками, дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову та призвести до порушення прав і законних інтересів Київської обласної державної адміністрації.

Суд вважав, що вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0008, :05:002:0006, :05:003:0004, :05:002:0005, :05:002:0007, :05:002:0009 площею по 1 га кожна є необхідним та співмірним із заявленими вимогами. Такий захід забезпечення позову забезпечить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову, а невжиття такого заходу може істотно ускладнити виконання рішення суду й ефективний захист порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звертається до суду.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя та задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Серед передумов забезпечення позову, передбачених частиною другою статті 149 ЦПК України, визначено можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Ключовим при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40-43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 дійшла висновку, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У пункті 23 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, зроблено висновок, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23.

Апелюючи до незаконності оскаржуваної ухвали скаржник посилався на те, що відповідач набув спірні земельні ділянки за відплатними договорами ще у 2008 році і тому є добросовісним набувачем протягом більш як 16 років.

Колегія суддів надає оцінку вказаним доводам апеляційної скарги та відхиляє їх як безпідставні з огляду на таке.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач набув спірні земельні ділянки у 2008 році за відплатними договорами та є їх добросовісним набувачем протягом тривалого часу, самі по собі не спростовують наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову та не впливають на правомірність застосованого судом першої інстанції заходу забезпечення.

Питання добросовісності набуття спірних земельних ділянок, законності прийняття оскаржуваних розпоряджень органу державної влади, а також правового режиму спірних земельних ділянок як земель лісогосподарського призначення є предметом розгляду суду під час вирішення справи по суті та не підлягають остаточному вирішенню на стадії розгляду заяви про забезпечення позову. На цій стадії суд зобов`язаний оцінити лише наявність спору між сторонами, імовірність утруднення або унеможливлення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, а також співмірність і необхідність обраного заходу забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи, між сторонами існує реальний спір щодо права користування та розпорядження спірними земельними ділянками, які, за доводами позивача, належать до земель лісогосподарського призначення та перебувають у державній власності. Предметом позову є, зокрема, визнання недійсними розпоряджень органу державної влади щодо відведення земельних ділянок, а також скасування державної реєстрації права на такі ділянки у Державному земельному кадастрі. Отже, заявлені позовні вимоги безпосередньо спрямовані на припинення права власності відповідача на спірні земельні ділянки та відновлення прав держави на них.

За таких обставин існує обґрунтоване припущення, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідач, як власник земельних ділянок, має можливість розпорядитися ними, зокрема шляхом їх відчуження, поділу, об`єднання чи зміни конфігурації, що може істотно ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову та поновлення порушених прав держави. Сам по собі тривалий строк володіння відповідачем спірними земельними ділянками не усуває такого ризику і не гарантує відсутності можливості вчинення ним дій щодо їх подальшого відчуження чи зміни правового статусу під час розгляду справи.

Посилання скаржника на відсутність доказів реальної загрози відчуження земельних ділянок не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки при вирішенні питання про забезпечення позову не вимагається доведення факту вчинення відповідачем конкретних дій щодо відчуження майна. Достатнім є встановлення обґрунтованого припущення щодо наявності ризику утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, що узгоджується з наведеними вище правовими висновками Верховного Суду.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірні земельні ділянки є співмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки позовні вимоги спрямовані на припинення права власності відповідача на ці ділянки та їх повернення у користування держави. Накладення арешту не позбавляє відповідача права володіння та користування земельними ділянками, а лише обмежує можливість їх відчуження чи іншим чином змінювати правовий статус на час розгляду справи, що є тимчасовим заходом та спрямоване виключно на забезпечення можливості реального виконання рішення суду.

У цьому відсутнє також і порушення принципу пропорційності та надмірне втручання у право власності відповідача, оскільки суд першої інстанції належним чином оцінив баланс інтересів сторін та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування саме такого заходу забезпечення позову. Негативні наслідки для відповідача від накладення арешту на земельні ділянки є тимчасовими та не співмірні з можливими негативними наслідками невжиття такого заходу, які можуть полягати в у неможливості виконання рішення суду та ефективного захисту прав позивача в межах заявлених вимог.

Апеляційна скарга не містить конкретних посилань на те, які негативні наслідки можуть настати для відповідача внаслідок тимчасового арешту його майна до вирішення спору.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, однак не містять обставин чи доказів, які б свідчили про незаконність або необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального права, повно і всебічно дослідив обставини, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 149, 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Старовойтовою Дариною Андріївною, - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2025 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 12 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова