Номер провадження: 22-ц/813/2089/26
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Лукинюк Катерина Павлівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості права на спадкування, третя особа приватний нотаріус Лукинюк Катерина Павлівна,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості права на спадкування, третя особа приватний нотаріус Лукинюк Катерина Павлівна, в обґрунтування якого зазначила, що з весни 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 стали жити спільно однією сім`єю, як чоловік і дружина, спільно вели господарство, мали спільний сімейний бюджет, підтримували житловий стан квартири і належний технічний стан конструктивних елементів будинку, що належать до спільної сумісної власності його співвласників. Так, сплачуючи за квартиру, у тому числі в ремонтний фонд ОСББ, брали участь у відновленні зношених інженерних мереж і покрівлі даху будинку, збудованого в 80-х роках минулого сторіччя, що є спільною сумісною власністю співвласників будинку, сплачували за спожиті в квартирі комунальні послуги, купували побутову техніку і предмети домашнього побуту. Від початку їх сімейних відносин вони зустрічалися з родичами позивачки в м. Житомирі і з друзями чоловіка в м. Одесі. Стверджує, що хворобливість матері ОСОБА_4 та короновірусна інфекція COVID-19 завадили позивачці з чоловіком зареєструвати їх власний шлюб.

Позивач зазначає, що вона доглядала за лежачою матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через погіршення здоров`я чоловік не змін продовжувати працювати, тому єдиним джерелом їх доходу лишився заробіток позивачки.

Стверджує, що вона поновила свою роботу на швацькому виробництві, що дало їй можливість забезпечувати їх нагальні потреби, у тому числі забезпечити продуктами харчування і необхідними чоловіку ліками, сплачувати за квартиру чоловіка і спожиті в ній комунальні послуги.

Зазначає, що восени 2023 року здоров`я чоловіка стрімко погіршилося, брат і діти чоловіка не допомагали з його лікуванням та догляду за ним. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. ОСОБА_1 вважає себе спадкоємицею щодо майна померлого ОСОБА_4 . Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 2018 року по день смерті останнього та визнати за ОСОБА_1 , спадкоємицею четвертої черги за законом право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4 разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 03 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лукинюк К.П., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості права на спадкування, відмовив.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки даний факт не доводиться документально. Встановлення такого факту не має юридичного значення за відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зміну черговості права на спадкування. Права позивачки, як спадкоємиці четвертої черги за законом не порушуються, оскільки право на спадкування у неї не виникло за наявності спадкоємця попередньої черги, а факт перебування спадкодавця тривалий час у безпорадному стані та можливість позивача (фінансова та фізична) здійснювати опіку над ним у судовому засіданні доведений не був.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 03.03.2025 у справі № 947/23317/24 скасувати. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Лукинюк К.П., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміну черговості права на спадкування задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що вякості одного з доказів проживання однією сім`єю як чоловік та дружина із ОСОБА_4 , ОСОБА_1 надала до суду фотографії, де позивачка позує разом з чоловіком на узбережжі моря: 22.09.2018, 29.09.2018, 09.12.2018, 27.10.2019, які в сукупності з особистими повідомленнями доводять тривалість саме близьких стосунків позивачки з ОСОБА_4 як жінки та чоловіка.

Проте згідно з рішенням, судом критично оцінено фотознімки на березі моря, оскільки вони нібито не відображають факту проживання однією сім`єю, визнано цей доказ неналежним, та зазначено, що ці фотокартки не підтверджують факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Водночас, інші наведені докази спільного проживання у сукупності з описаними судом фотографіями протиправно не оцінені, підстави їх відхилення/неврахування судом в рішенні не наведено.

Посилається, що судом безпідставно було встановлено, що в 2022 році витрати здійснювались за гроші самого ОСОБА_4 , а тому доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства стороною позивача не надано. Але жодного доказу того, що ОСОБА_4 працював, та жодного доказу сум його доходів за час спільного проживання з позивачкою в справі немає.

Також позивачкою надано до суду складений та підписаний головою правління ОСББ «Левітана 119 і Ко» за участю ще чотирьох сусідів Акт № 03 встановлення факту проживання особи в житловому приміщені, згідно з яким співвласники житлових приміщень багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , котрі зареєстровані та фактично проживають за адресами їх квартир, склали даний Акт в тому, що ОСОБА_1 починаючи з 2018 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала її померлому чоловіку ОСОБА_4 . Крім того, до позову додано видану ОСОБА_1 . Довідку № 12 від 20.06.2024 з місця помешкання про склад сім`ї та реєстрацію в тому, що вона постійно проживає в АДРЕСА_3 з 2018 року, не зареєстрована. Довідка підписана головою правління ОСОБА_6. та бухгалтером Баланда Г.І.

Скаржниця зазначає, що задовго до своєї смерті чоловік потребував сторонньої допомоги, тобто знаходився в безпорадному стані, що підтверджується списком мешканців будинку АДРЕСА_1 , які потребують сторонньої допомоги при переміщенні в бомбосховище, обставини складання якого були підтверджені в судовому засіданні свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Також знаходження в безпорадному стані ОСОБА_4 підтверджується медичними документами, виданими в період з 22.01.2024 року по 04.02.2024 року, а також договір про надання соціальних послуг від 05.02.2024. Наведене судом безпідставно не враховано, наслідком чого стало винесення неправомірного рішення про відмову в позові.

(2) Позиція інших учасників справи

Одеський апеляційний суд ухвалою від 03.04.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснив ОСОБА_2 право подати до Одеського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі. Роз`яснив приватному нотаріусу Лукинюк К.П. право подати до Одеського апеляційного суду пояснення у письмовій формі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 копію ухвали про відкриття провадження отримала 10.04.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 10.04.2025 та 01.04.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримав 10.04.2025 та 01.04.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Приватний нотаріус Лукинюк К.П. копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 10.04.2025 та 01.04.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

04.07.2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку звернувся до апеляційного суду з відзивом на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вже зазначалось ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено ОСОБА_2 право на подання до Одеського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали.

Вказана ухвала суду отримана ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_7 10.04.2025 року в електронних кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками. Відзив на апеляційну скаргу, подано представником ОСОБА_2 - ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку 04.07.2025 року, тобто з пропуском строку визначеного ухвалою про відкриття провадження.

Із клопотанням про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не звертався, тому відзив на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду.

Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , приватний нотаріус Лукинюк К.П. судові повістки-повідомлення отримали 06.01.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Від представникаОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи у відсутності відповідача та її представника.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, ведення спільного господарства, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки даний факт не доводиться документально. Встановлення такого факту не має юридичного значення за відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зміну черговості права на спадкування. Права позивачки, як спадкоємиці четвертої черги за законом не порушуються, оскільки право на спадкування у неї не виникло за наявності спадкоємця попередньої черги, а факт перебування спадкодавця тривалий час у безпорадному стані та можливість позивача (фінансова та фізична) здійснювати опіку над ним у судовому засіданні доведений не був.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 від 07.02.2024 року, видного Відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 07.02.2024 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

На виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукинюк К.П. надано копію спадкової справи №14/2024 до майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 26.03.2024 року із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (брат померлого).

21.05.2024 року ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 .

03.07.2024 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , зазначивши, що з ним спільно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу на протязі останніх шести років. Вказала, що крім неї є інші спадкоємці: син померлого - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Листом від 03.07.2024 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лукинюк К.П.повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до п. 4.2. гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України належним підтвердженням підстави для прийняття спадщини є рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш п`яти років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Запропоновано звернутися до суду із заявою про встановлення відповідного факту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є: ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначала, що метою встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 2018 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 є визнання за нею права на спадкування за законом, після померлого ОСОБА_4 та зміна черговості права на спадкування.

Отже зі змісту заявлених позивачем у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Тлумачення наведених норм матеріального права свідчить про те, що у разі, коли особа на час відкриття спадщини постійно, не менше п`яти років, проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю, то вона вважається такою, що прийняла спадщину, якщо не заявила про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У п. 6 рішення від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Отже, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 є доведеність факту їх спільного проживання протягом останніх п`яти років (на момент відкриття спадщини), як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, ведення спільного господарства, наявність між ними взаємних прав і обов`язків.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту спільного проживання, позивач зазначила, що восени 2018 року вона разом чоловіком ОСОБА_4 почали жити спільно однією сім`єю, як чоловік і дружина. На початок їх близьких стосунків вказують дати на світлинах в її телефоні, де позивачка з чоловіком на узбережжі моря: 22.09.2018 року, 29.09.2018 року, 09.12.2018 року, 27.10.2019 року.

Суд першої інстанції критично оцінив надані позивачем фотознімки, зазначивши, що вони не відображають факту проживання однією сім`єю, на них відображена якась подія, яка мала місце, однак в розумінні належності та допустимості доказів, ці фотокартки не підтверджують факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

На підтвердження факту ведення спільного господарства позивачка зазначила, що вони разом із чоловіком сплачували за спожиті в квартирі комунальні послуги, позивачці також траплялось власноруч платити за квартиру і за спожиті в ній послуги, надавши квитанцію №683586 від 11.06.2021 року, де платником зазначена « ОСОБА_1 », яка сплатила 1721 грн за спожиті в травні 2021 року комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_4 .

Судом першої інстанції надано належну оцінку вказаному доказу - квитанції №683586 від 11.06.2021 року, зазначивши, що квитанція є єдиною, яку позивачка надала в якості доказу спільного проживання, вона видана на її ім`я, але вона не може слугувати доказом на підтвердження ведення спільною господарства,

Згідно довідки Департаменту надання адміністративних послуг про зареєстрованих у житловому приміщенні №П1-70382-ю/о від 01.04.2024 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованим значиться лише ОСОБА_4 з 27.06.1990 року.

Судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_1 була зареєстрована у АДРЕСА_5 . Будь-яких доказів на підтвердження того, то позивачка проживала в м. Одеса з 2010 року матеріали справи не містять.

Колегія судді погоджується в висновком суду про те, що наданий позивачем Акт встановлення факту проживання особи в житловому приміщенні, відповідно до якого ОСОБА_1 , починаючи з 2018 року постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка належала її померлому чоловіку - ОСОБА_4 , який підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_1 : ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не є належним та достатнім доказом, який підтверджує факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім`єю та ведення спільного господарства. В акті не викладені факти, які б свідчили про спільне проживання, пов`язаність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільним побутом, участь у спільних витратах на утримання житла, ведення ними спільного господарств, наявність спільного бюджета, спільного харчування, та взаємних прав і обов`язків.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що вона мешкає на першому поверсі вказаного будинку, є головою ОСББ «Левітана 119 і Ко» і їй, зі слів ОСОБА_4 було відомо, що ОСОБА_1 разом з ним мешкає в одній квартирі з 2019 року.

Інші особи, які підписали Акт у судовому засіданні допитані в якості свідків не були, про кримінальну відповідальність за давання неправдивих свідчень не попереджалися. Суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять копії їх паспортів, що унеможливлює встановлення судом цих осіб та місця їх проживання.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 повідомляла, що відновила свою роботу в 2022 році на швацькому виробництві і єдиним джерелом доходу був її заробіток, що дало їй із чоловіком можливість забезпечувати їх потреби (продукти харчування, ліки чоловіку; сплачувати за квартиру чоловіка і спожиті в ній комунальні послуги). Однак, доказів працевлаштування та отримання доходів позивачкою матеріали справи не містять. Доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства стороною позивача не надано.

Суд першої інстанції належно оцінивши, надані сторонами докази, зокрема договорів-замовлення на організацію та проведення поховання від 09.02.2024 року та від 10.02.2024 року, Довідки на одержання та поховання праху ОСОБА_4 №2205, рахунку-фактури, виданого ФОП ОСОБА_14 із бюро ритуальних послуг, гостьового рахунку від закладу «ЗАТИШНИЙ ДВОРІК» (заклад проведення поминального обіду), де замовницею вказана ОСОБА_1 , обґрунтовано вказав, що вказані документи не можуть свідчити про факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , однак позивачка не позбавлена права на звернення до суду з відповідним позовом до спадкоємця ОСОБА_4 щодо відшкодування витрат, пов`язаних з похованням спадкодавця.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Статтею 1259 ЦК України передбачено можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України).

Суд може задовольнити позов щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування за наявності сукупності таких обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне ставлення і спілкування, емоційна підтримка тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири тощо; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Зокрема, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2019 року у справі № 569/18047/17-ц (провадження № 61-40302св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування, суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, показання свідка, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не надала належних і допустимих, передбачених статтями 77, 78 ЦПК України доказів того, що за життя ОСОБА_4 через тяжку хворобу або каліцтво, перебував у безпорадному стані, а вона матеріально забезпечувала спадкодавця, надавала йому будь-яку іншу допомогу, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснювала такі дії, що свідчить про відсутність сукупності обставин, необхідних для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до вимог статті 1259 ЦК України.

Медичні документи, які характеризують стан здоров`я ОСОБА_4 , видані 22.01.2024 року, 26.01.2024 року, 31.01.2024 року, 05.02.2024 року, тобто за останні два тижні до смерті спадкодавця.

ОСОБА_4 22.01.2024 року був госпіталізований з діагнозом ішемічний інсульт, виписаний 05.02.2024 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Медична документація, наявна у матеріалах справи, не містить записів про те, що ОСОБА_4 не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, перебував у безпорадному стані внаслідок захворювань.

Медичні документи, які підтверджували б стан здоров`я ОСОБА_4 в інший період матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції надав належну оцінку наданому позивачем договору про надання соціальних послуг ФОП ОСОБА_15 ОСОБА_4 , згідно якого платником послуг зазначена ОСОБА_1 , вказавши, що договір укладено 05.02.2024 року, а ОСОБА_4 помер наступного дня, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Безпорадний стан спадкодавця повинен підтверджуватися медичними документами, а не показаннями свідків. Доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім з огляду на те, що відповідачка - спадкоємець попередньої черги, заперечує право позивача на спадщину, до такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 червня 2020 року у справі №431/5445/19, від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17, від 01 березня 2021 року у справі №233/5990/18, від 22 квітня 2021 року №331/6453/18, від 24 січня 2024 року у справі №640/19045/17.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження позивачки, що вона працювала на швацькому виробництві, що дало їй можливість забезпечувати нагальні потреби її та спадкодавця, у тому числі забезпечити продуктами харчування і необхідними чоловіку ліками, сплачувати за квартиру чоловіка і спожиті в ній комунальні послуги, оскільки не підтверджується матеріалами справи. Надане до матеріалів справи фото швейної машини JACK не підтверджує того, що позивачка працювала на цьому обладнанні та, більш того, отримувала дохід від цієї діяльності.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачка здійснювала опіку над спадкодавцем, а саме, що вона надавала йому нематеріальні послуги.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що копія списку мешканців квартир АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_2 , які потребують сторонньої допомоги при переміщенні в бомбосховище не може свідчити про те що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані. Досліджені виписки з карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 та виписки стаціонарно хворого свідчать, що він мав вади зі здоров`ям, проте відсутні докази, що за станом здоров`я він потребував стороннього догляду й допомоги.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність юридичних фактів, за яких у неї могло виникнути право на спадкування як спадкоємиці першої черги, зокрема, здійснення протягом тривалого часу опіки над спадкодавцем, його матеріального забезпечення та надання іншої допомоги, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зміни черговості одержання права на спадщину відповідає обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наявним у справі доказам дана належна правова оцінка.

Встановлення факту постійного проживання не має юридичного значення за відсутності підстав для задоволення позовних вимог про зміну черговості права на спадкування. Права позивачки, як спадкоємиці четвертої черги за законом не порушуються, оскільки право на спадкування у неї не виникло за наявності спадкоємця попередньої черги, а факт перебування спадкодавця тривалий час у безпорадному стані та можливість позивача (фінансова та фізична) здійснювати опіку над ним у судовому засіданні доведений не був.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов