судді Верховного Суду у Касаційному цивільному судіПророка В. В.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, постановою від 25 лютого 2026 року касаційну скаргу задовольнив, ухвалу Київського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.
2. У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання.
3. Під час розгляду справи 23 червня 2025 року ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку для долучення доказів, а саме: копій рішень Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року, 24 лютого 2025 року, 27 березня 2025 року, 28 березня 2025 року, 24 квітня 2025 року, 14 квітня 2025 року, 28 березня 2025 року, 18 червня 2025 року, копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2025 року.
4. Ухвалою від 24 червня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва залишив без задоволення клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для долучення доказів.
5. Не погодившись з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку, просив скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для долучення доказів та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
6. Київський апеляційний суд ухвалою від 08 вересня 2025 року повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
7. Відмовляючи у прийнятті до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2025 року та повернувши її особі, яка її подала, суд апеляційної інстанції керувався тим, що зазначена ухвала не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.
8. Частиною 1 статті 353 ЦПК України встановлено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, визначені у вказаній нормі.
9. Відповідно до частини 2 статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
10. Перелік, зазначений у частині 1 статті 353 ЦПК України, не містить ухвали про відмову у поновленні строку для долучення доказів. Хоча пункт другий частини 1 цієї статті дозволяє оскарження відмови у поновленні строку, це зазвичай стосується процесуальних строків, пропуск яких позбавляє сторони права на вчинення дій взагалі, а не проміжних дій у процесі.
11. Крім того, якщо сама процесуальна дія (долучення доказів, витребування доказів, призначення експертизи) не включена до переліку статті 353 ЦПК України як така, що оскаржується окремо, то й «похідна» від неї дія - поновлення строку для цієї дії - також не може оскаржуватися.
12. Таким чином, оскарження ухвали про відмову у поновленні строку для долучення доказів (якщо вона прийнята) окремо від рішення суду є неможливим, оскільки основна дія не передбачає такого оскарження.
13. Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 357 ЦПК України, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
14. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 6 грудня 2007 року).
15. Таким чином, право на суд, складовим якого є право доступу до правосуддя, в аспекті апеляційного оскарження ухвали місцевого суду, може бути обмежено на національному рівні з легітимною метою та із забезпеченням пропорційності при застосуванні відповідних правових засобів, передбачених процесуальним законом. Наведене не має наслідком порушення права на доступ до правосуддя.
17. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.
18. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.
19. Право на апеляційне оскарження учасники справи та заінтересовані особи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхнім процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.
20. Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду клопотання про долучення доказів не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, а заперечення на неї можуть включатися до доводів апеляційної скарги на рішення суду.
21. За таких обставин, враховуючи, що апеляційний суд дійшов правильних висновків, що ухвалаСвятошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року не може бути оскаржена окремо від рішення суду, та відмовив у прийнятті апеляційної скарги, повернувши особі, яка її подала, належним процесуальним рішенням Верховного Суду у цій справі було б залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали Київського апеляційного суду від 08 вересня 2025 року - без змін.
Суддя В. В. Пророк
Повний текст окремої думки складений 12 березня 2026 року.