10 березня 2026 року м. Мукачево Справа №303/9072/25
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого - судді Кость В.В.
секретар судового засідання Кеменяш Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
за позовом Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради
до відповідача ОСОБА_1
про позбавлення батьківських прав,
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Дитина).
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідач свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_1 не проявляє зацікавленості в подальшій долі дитини, не намагається провідувати її, спілкуватися та телефонувати.
Представник позивача попередньо подала заяву, в якій просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов не подала.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до малолітніх Дітей.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 .
Від даного шлюбу народилася донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
03.03.2011 року видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , відповідно до якого батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є мати - ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_5 (а.с. 9).
Через деякий час даний шлюб було розірвано, відповідач вийшла заміж вдруге, змінивши прізвище на « ОСОБА_4 ».
Згідно з листом Служби у справах дітей Чинадіївської селищної ради від 04.03.2025 року №02-10/77, прабабуся дитини - ОСОБА_7 повідомила, що мати - ОСОБА_8 , веде аморальний спосіб життя, часто змінює місце проживання та співмешканців, не займається дитиною взагалі, не утримує її, точна адреса проживання їй невідома.
ОСОБА_2 зауважила, що середовище, де вона наразі проживає для неї комфортне, тут у неї багато друзів, родичів, знайомих. Що стосується мами, дівчинка каже, що проживати з мамою не хоче, мама не цікавиться нею, не спілкується, не підіймає трубку при дзвінках, грошей на її утримання не дає. З батьком ОСОБА_9 спілкується, найбільше у телефонному режимі, деколи їздить до нього в гості. Проживати біля батька не хоче, оскільки він іноді кричить без причини, свариться з дідусем. Батько не може самостійно виховувати дитину так як є інвалідом другої групи з дитинства: діагноз - параноїдна шизофренія і за рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.10.2024 року визнаний недієздатним, а його брат - ОСОБА_10 призначений його опікуном (а.с. 19, зворот).
Заявою від 02.09.2025, дідусь Дитини - ОСОБА_11 , просить вжити заходи до своєї доньки - ОСОБА_1 , адже її поведінка шкодить інтересам дитини. Чоловік зауважив, що Дитина проживає разом з ним та його мамою (прабабусею Дитини) з дитинства, а мати не цікавиться нею та не утримає її. Батько не може виконувати батьківські обов`язки по стану здоров`я (а.с. 14, зворот).
Дані факти підтверджуються листом Служби у справах дітей Чинадіївської селищної ради від 14.10.2025 року №02-10/344, в якому зазначено також те, що дитину обліковано як таку, що залишилася без батьківського піклування та тимчасового влаштовано в родину дідуся (а.с. 20).
Згідно із психолого-педагогічною характеристикою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з наявністю офтальмологічної патології, навчається в Мукачівській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів з 1 вересня 2021 року за освітньою програмою спеціального ЗЗСО для дітей сліпих та із зниженим зором. Рівень розвитку пізнавальних процесів відповідає віковій нормі.
ОСОБА_9 виховують прабабуся та дідусь. Мати дитини не контактує з класним керівником та вихователем, не з`являється на батьківські збори, не цікавиться успіхами дитини, жодного разу не зверталася до практичного психолога школи щодо психоемоційного розвитку дитини. Батько дитини при потребі приходить у навчальний заклад, цікавиться дитиною, тримає зв`язок з класним керівником, але через стан здоров`я не має впливу на процес виховання доньки (а.с. 26).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради, ОСОБА_1 свідомо не виконує батьківські обов`язки, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, на займається її вихованням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, ніяким чином не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не підтримує дитину матеріально.
Дитина, при заслуховуванні її думки, нічого хорошого про маму не сказала, зауважила, що вже звикла до її поведінки, прабабуся та дідусь для неї найрідніші люди, при нагоді спілкується з татом, який хворіє, проти позбавлення матері батьківських прав не заперечує (а.с. 6-8).
Виходячи з вищенаведеного, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_1 відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).
2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).
Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості;
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно з приписами пунктів 2, 3 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною (застосовують фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання).
Роз`яснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п. 16) (надалі - Постанова) зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 у справі № 459/3411/18.
По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
Як зазначалося перед цим, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку буде виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси Дитини.
У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради зазначається, що ОСОБА_1 свідомо не виконує батьківські обов`язки, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, на займається її вихованням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує дитині необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, ніяким чином не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не підтримує дитину матеріально.
Виходячи з вищенаведеного, орган опіки та піклування виконавчого комітету Чинадіївської селищної ради вважає доцільним позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно її неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тривалим ухиленням від виконання батьківських обов`язків.
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Доказів, які б спростовували зазначені висновки суду, матеріали справи не містять. У свою чергу, відповідач, доказів на підтвердження вчинення нею дій, які б свідчили про бажання змінити свою поведінку з метою належного виконання батьківських обов`язків суду не надала.
При ухваленні рішення в даній справі суд враховує положення частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів самої Дитини, тому задовольняючи позов в цій частині суд вважає, що від такого вирішення справи у житті дітей настануть позитивні наслідки.
Також, таке втручання для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції суд визнає виправданим у спірній по справі ситуації і здатним забезпечити належний захист інтересів Дитини для її подальшого гармонійного розвитку.
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову повністю.
На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 280, 282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області,
1. Позов - задоволити.
2. Позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку АДРЕСА_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
4. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя В.В. Кость