Справа № 344/8182/19
Провадження № 22-ц/4808/223/26
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Максюти І. О.,

Томин О. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргипредставника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2025 року у складі судді Антоняка Т. М., ухвалені у м. Івано-Франківську, а також представника ОСОБА_2 адвоката Кузика Володимира Івановича на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя посилаючись на те, що з 05 березня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Вказувала, що під час шлюбу ними було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Зокрема ними придбано:

1) легковий автомобіль марки MERCEDES-ВЕNZ С 250, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого орієнтовно складає 16 900 доларів США, що по курсу НБУ станом на 18 квітня 2019 року становить 453 427 грн.;

2) трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 84,6 кв. м, вартість якої становила 60 тис. доларів США, що по курсу НБУ станом на 18 квітня 2019 року становить 1 609 800 грн.;

3) платіжні термінали у кількості більше десяти штук, вартість 1 термінала складала 19-26 тисяч грн., які розміщені за адресами у місті Івано-Франківську: вул. Коновальця, 146, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; АДРЕСА_2 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 »; АДРЕСА_3 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_4 »; АДРЕСА_4 магазин «Смакота»; вул. Г.Хоткевича, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_5 »; АДРЕСА_5 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_6 »; АДРЕСА_6 , « ІНФОРМАЦІЯ_7 »; головний продуктовий ринок - 2 шт.;

4) криптовалютні ферми для добування ефіру у кількості 2 штук. Вартість однієї складає 4 000 доларів США. Відповідач купував комплектуючі до них через мережу Інтернет та комплектував їх самостійно.

Позивачка вказувала, що до укладення шлюбу сім`я відповідача (мати ОСОБА_4 і брат ОСОБА_5 ) взяла під виплату 1-х кімнатну квартиру АДРЕСА_7 , яку в подальшому сторонами було поміняно на 2-х кімнатну у цьому ж будинку із внесенням особисто нею 15 000 грн. та щомісячною виплатою 4 000 грн.

Позивачка вказувала, що у 2010 році відповідач на позичені кошти знайомого,а також за кошти, які надала її матір - ОСОБА_6 у сумі 15 000 грн. закупив термінали поповнення рахунку. Отримані кошти, як прибуток, їх сім`єю відкладалися у ремонт квартири.

В подальшому, у зв`язку із протермінуванням здачі квартири забудовником, вони обміняли двокімнатну квартиру по АДРЕСА_7 на двокімнатну квартиру по АДРЕСА_8 з доплатою. Після виплати другої квартири за цією адресою забудовник знову затримував терміни здачі і так як у них був запас часу і кошти, вони обміняли 2-ох кімнатну на 3-ох кімнатну квартиру у цьому ж будинку. За цей час вони перепідписували багато договорів. Юридичними аспектами займався відповідач. Вона ходила до забудовника за поясненнями та інформацією про терміни здачі і дотримання умов договору купівлі-продажу.

У 2013 році вони почали новий бізнес виробництво паперових екостаканчиків Green-cup. Придбання обладнання та оренда приміщення в промзоні обійшлася їм у 30 000 доларів США. Її мати також надала допомогу на початок бізнесу 16 000 грн. Однак, бізнес був малоефективним, а тому вони його продали. Після продажу обладнання вони купили у 2014 році автомобіль Мазда 6 за 17 000 доларів США, а решту відклали.

У 2015 році почався активний ремонт у спірній квартирі, на який вони витратили значні кошти. Щоб закінчити ремонт вони також продали автомобіль за 13 000 доларів, так як відповідачу дали службовий, і не було потреби у двох автомобілях.

Після закінчення ремонту у 2016 році вони переїхали проживати до спірної квартири. У 2018 придбали другий автомобіль Мерседес С 250, який був зареєстрований на неї.

Бізнес по платіжних терміналах відповідач переоформив у 2013 році на свою матір ОСОБА_7 , у зв`язку із наявністю у неї пільг в оподаткуванні. Оскільки вони були сім`єю, вона не заперечувала у такому переоформленні.

Докази купівлі платіжних терміналів та крипто валютних ферм вона не може надати, оскільки відповідач всі документи приховав від неї. Частину терміналів купував через мережу Інтернет, частину нових. Відповідач за фахом є ІТ-спеціалістом, тому всі ферми для видобування ефіру, комплектуючі до них ним придбано через мережу Інтернет.

Посилаючись на вищенаведене, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивачка ОСОБА_2 просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль MERCEDES-BENZ С 250, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 ; платіжні термінали, які розміщені за адресами у м. Івано-Франківську вул. Коновальця, 146, магазин «Продукти» № НОМЕР_2 ; вул. Юності, 1 мінімаркет «Джем» № НОМЕР_3 ; вул. Б.Хмельницького, 78, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_4 ; вул. Василіянок, 15а, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_4 » № НОМЕР_5 ; вул. І.Франка, 10 магазин «Смакота» № НОМЕР_6 ; вул. Г.Хоткевича, магазин « ІНФОРМАЦІЯ_5 »; АДРЕСА_5 , магазин « ІНФОРМАЦІЯ_6 »; АДРЕСА_6 , « ІНФОРМАЦІЯ_7 »; головний продуктовий ринок - 2 шт.; крипто ферми для добування ефіру;

- провести поділ об`єктів спільної сумісної власності подружжя: визнати за ОСОБА_2 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації частки автомобіля марки MERCEDES-BENZ С 250, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , суму у розмірі 498 437,94 грн.; визнати за відповідачем право особистої власності на платіжні термінали, розташовані за вищевказаними адресами у м. Івано-Франківську та криптовалютні ферми для добування ефіру.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 17 листопада 2015 року, реєстраційний номер об`єкта 01, загальною площею 84,6 кв.м., житловою 52,4 кв.м. Проведено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступний поділ майна: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 15 140 грн.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2025 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 700 грн.

У апеляційній скарзі на рішення та додаткове рішення суду в частині задоволених позовних вимог позивачки представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Парфан Т. Д., посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, просить оскаржені додаткове рішення та рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Представник відповідача вказує на те, що судом не було враховано фактичні обставини набуття ним у власність спільної квартири. Зокрема, поза увагою суду залишилось те, що частина коштів за спірну квартиру в сумі 192 148,62 грн., що становить 30 583 доларів США, була оплачена матір`ю відповідача ОСОБА_7 , з яких 113 714 грн., що становить 22 517 доларів США, оплачено до укладення шлюбу між сторонами. Дана обставина підтверджена письмовими доказами, а саме: Договором №03/01/06/д/10/1 від 03 січня 2006 року укладеним між ОСОБА_7 і ТзОВ «Екстім» на пайову участь у будівництві багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_9 ; платіжними квитанціями за період 01 червня 2007 року 13 травня 2009 року на загальну суму 192 148,62 грн., а також трьохстороннім Договором № 49 про переведення боргу від 21 червня 2011 року між ТзОВ «Екстім», ТзОВ «Екстім ЛТД» і ОСОБА_7 та Договором № 60 купівлі-продажу квартири, що буде створена у майбутньому від 21 червня 2011 року між ТзОВ «Екстім ЛТД» і ОСОБА_7 .

Представник ОСОБА_1 зауважує, що вказана обставина визнана позивачкою в судовому засіданні 11 червня 2025 року під час допиту її як свідка. При цьому, звертає увагу суду на те, що позивачка доплатила до квартири, яку до укладення шлюбу між нею і відповідачем придбала сім`я відповідача лише кошти орієнтовно в сумі 15 000 грн., однак не надала доказів на підтвердження своїх слів.

На думку адвоката Парфана Т. Д., за умови визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, частка в розмірі 527/1000 є особистою власністю відповідача, оскільки придбана до укладення між сторонами шлюбу і за кошти матері відповідача. (30 583 доларів США / 58 035 доларів США (вартість квартири на час придбання)). При цьому, інша частина коштів в сумі 255 850 грн., що становить 27 452 доларів США, була позичена відповідачем у своєї матері для виплати остаточної суми за придбану квартиру.

Також представник відповідача вважає, що критично оцінюючи договори позики у суду першої інстанції не було підстав для застосування правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 09 липня 2025 року у справі № 947/5939/20, оскільки правовідносини між сторонами є різними. Зокрема, відповідач не ініціював позову щодо стягнення з позивачки коштів згідно договорів позики, укладених з матір`ю, відповідач сплатив борг згідно договорів позики, поведінка відповідача не є суперечливою і він не зловживає правом на безпідставне звернення до суду для захисту свої прав. Навпаки, поведінка відповідача є послідовною і зрозумілою, оскільки більша частина спірної квартири була придбана до шлюбу на підстав договорів укладених матір`ю відповідача і за кошти матері відповідача, логічним є придбання іншої (меншої) частки квартири за особисті кошти з метою набуття всієї квартири в особисту , а не сумісну власність. Більш того, договори позики, укладені між відповідачем і ОСОБА_7 на суму 255 850 грн. не оскаржувалися і не визнавалися недійсними, щодо них не було застосовано наслідки нікчемного правочину. Свої зобов`язання за вказаними договорами відповідач виконав за рахунок особистих коштів.

Необґрунтованим, на думку представника відповідача, є розподіл між сторонами судових витрат, оскільки позивачка сплатила судовий збір у розмірі 9 605 грн. До того ж, її позов був задоволений частково.

Крім того, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 04 грудня 2025 року, оскільки воно є похідним від рішення, що оскаржується відповідачем.

Також на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в рахунок компенсації частки за проданий ним автомобіль подав апеляційну скаргу і представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Кузик В. І. У апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на незаконність рішення суду в оскарженій частині, просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації частки автомобіля марки Mercedes Benz С250, 2014 року випуску в розмірі 498 437,94 грн.

На думку представника позивачки, помилковим є висновок суду першої інстанції про виключення автомобіля з переліку об`єктів спільної сумісної власності у зв`язку із наявністю рішення Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2020 року по справі 344/19051/19, яким позивачці відмовлено в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Вважає, що наявність такого рішення не означає, що таке майно вибуло з переліку об`єктів сумісної власності, а також те що воно не повинно враховуватися при його поділі.

Поза увагою суду першої інстанції залишились висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23, згідно яких коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу.

Також представник ОСОБА_2 вважає, що суд помилково залишив подану заяву про зміну предмету поза увагою, якою позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь в рахунок компенсації частки автомобіля марки Mercedes Benz С250, 2014 року випуску, в розмірі 498 437,94 грн. Зазначає, що оскільки відповідач відчужив автомобіль, який набутий сторонами у шлюбі, а кошти використав на свій розсуд то вимога позивачки про компенсацію грошової частки за проданий автомобіль є законною та обґрунтованою.

У надісланому на адресу суду відзиві на апеляційну скаргу позивачки представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Парфан Т. Д. доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_2 заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Додатково вказує, що відповідач 11 січня 2019 року уклав договір купівлі-продажу спірного автомобіля на підставі довіреності від 10 травня 21018 року, яку на ім`я відповідача видала позивачка. А тому, її твердження про те, що відповідач продав автомобіль без її волі не відповідає фактичним обставинам і спростовується поданою позивачем до матеріалів справи копією довіреності від 10.05.2018 року, що також встановлено постановою Івано-Франківського апеляційного суду у справі №344/10051/19 від 15 жовтня 2020 року. Не зрозумілою є мотивація представника позивачки щодо розміру компенсації за спірний автомобіль, оскільки вартість його продажу склала 498 437,94 грн., а скаржниця просить стягнути на його користь частку вартості автомобіля, зазначаючи при цьому повну його вартість.

Також представник відповідача Калина Н. М. зазначає, що позивачка була титульним власником спірного автомобіля і такий автомобіль відчужено з її згоди на підставі нотаріально посвідченої довіреності, а тому включення автомобіля до переліку об`єктів спільної сумісної власності і стягнення з відповідача грошової компенсації за проданий автомобіль є безпідставним і необґрунтованим.

Крім того, адвокат Парфан Т. Д. у надісланому відзиві зауважує, що орієнтовний розмір витрат відповідача на професійну правову допомогу складає 9 000 грн., докази яких будуть подані в порядку ч. 8 ст. 41 ЦПК України.

У надісланому на адресу суду відзиві представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Кузик В. І. доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д. заперечує, рішення суду в частині поділу спірної квартири вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його в цій частині без змін. На його думку, твердження відповідача про те, що кошти в сумі 113 714 грн. були надані матір`ю відповідача ще до укладення шлюбу між сторонами, а іншу частину коштів, яких не вистачало для купівлі квартири ОСОБА_1 , також отримав від матері по трьох договорах позик не відповідають обставинам справи та не заслуговують на увагу. Зазначає, що після укладення між сторонами шлюбу позивачка внесла аналогічну суму, однак кошти були зараховані від ОСОБА_7 (матері відповідача), оскільки остання була стороною договору, пізніше позивач наполягла на переукладенні договору про пайову участь на ОСОБА_1 .

Представник позивачки ОСОБА_2 вказує, що внесення позивачкою коштів за квартиру після укладення шлюбу підтверджується отриманими доходами сторін під час спільного проживання, відсутністю доходів у ОСОБА_7 , а також показами свідка ОСОБА_6 та свідчень позивача по справі.

Крім того, на думку представника позивачки, сумнівними є посилання відповідача на свідчення матері відповідача ОСОБА_1 щодо високих заробітків її чоловіка, збережень в розмірі 30 000 доларів США, продаж трьох автомобілів та земельної ділянки, оскільки жодних письмових доказів до матеріалів справи стороною відповідача не додано.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Кузика В. І. та пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д., які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кузика В. І. необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича задовольнити частково та скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в дохід держави у розмірі 15 140 грн. ухваливши в цій частині нове рішення з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прийшов до висновків, що спірна квартира набута під час перебування сторін у шлюбі, а тому вона підлягає поділу. При цьому, суд критично оцінив доводи сторони відповідача стосовно отримання коштів на придбання цієї квартири у розмірі 255 850 грн. у позику від його матері ОСОБА_7 , зважаючи на відсутність підтвердження наявності у неї доходів у період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2019 року. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо поділу між сторонами автомобіля марки Mercedes Benz C250, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний автомобіль відчужено зі згоди позивачки, що встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року. Також суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо визнання спільною сумісною власністю платіжних терміналів і криптовалютних ферм у зв`язку з відсутністю доказів належності відповідачу вказаного майна.

З такими висновками суду першої інстанції не погодитися не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 05 березня 2008 року по 10 січня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2012 року між ТзОВ «Станіславжитлобуд» та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу № 21, предметом якого була квартира по АДРЕСА_10 , загальною площею 84,6 кв.м, вартістю 451 862 грн. (а.с. 94-96, т. 1).

Протягом грудня 2012 року - травня 2014 року відповідачем було внесено на рахунок ТзОВ «Станіславжитлобуд» 255 850 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 101-102, т. 1).

Згідно довідки ТзОВ «Станіславжитлобуд» від 25 червня 2014 року станом на 25 червня 2014 року ОСОБА_1 проведено повний розрахунок згідно Договору № 21 від 18 грудня 2012 року (а.с. 103, т. 1).

Відповідно до Акту приймання-передачі об`єкту завершеного будівництва від 19 жовтня 2015 року забудовник передав квартиру ОСОБА_1 у власність (а.с. 104, т. 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № від 09 січня 2019 року, відповідач ОСОБА_1 з 17 листопада 2015 року є власником трикімнатної квартири загальною площею 84,6 кв.м., житловою площею 52,4 кв.м. по АДРЕСА_10 (т. 1., а.с. 11).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Спірні правовідносини стосуються розірвання шлюбу та поділу майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «… у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі,що переглядається, встановивши, що спірна квартира була набута в період перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно сторона відповідача не спростувала, оскільки не надала належних і допустимих доказів придбання спірної квартири за власні кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таке майно має статус спільного майна подружжя та, як наслідок, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної квартири, а також визнання за кожним з них права власності по 1/2 частці на цю квартиру.

Також суд першої інстанції надав належну оцінку договорам позики від матері відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_7 .

З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача ОСОБА_7 про те, що спірна квартира була придбана за кошти його матері. При цьому слід зазначити, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази платоспроможності матері відповідача та дав їм належну оцінку.

Крім того, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 18 грудня 2012 року між ТзОВ «Станіславжитлобуд» та ОСОБА_1 не містить відомостей про те, що нерухоме майно придбавається, за кошти, які є особистою приватною власністю відповідача, або отримані ним за договором позики.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації частки вартості автомобіля марки MERCEDES-BENZ С 250, 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 498 437,94 грн., оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року було встановлено, що спірний автомобіль відчужено зі згоди позивачки у період перебування сторін у шлюбі.

Доказів тому, що отримані за автомобіль кошти були використані відповідачем не в інтересах сім`ї позивачкою суду не надано.

Тому, колегія суддів відхиляє доводи скаржниці ОСОБА_2 про помилковість висновку суду першої інстанції про виключення автомобіля з переліку об`єктів спільної сумісної власності.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Разом з тим, слушними є доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Парфана Т. Д. щодо невірного розподілу судом першої інстанції судових витрат, зокрема стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 15 140 грн.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка за подання позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 9 605 грн., що підтверджується документально (т.1., а.с. 36).

Встановлено, що ціна позову у даній справі становить 2 935 721,44 грн., з яких 2 437 284 грн. вартість частки спірної квартири та 498 437,94 грн вартість частки автомобіля марки MERCEDES-BENZ С 250.

Таким чином, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково на 83,02% (із заявлених вимог 2 935 721,44 грн. задоволено 2 437 284 грн.), то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 7 974,07 грн. (9 605 грн. х 83,02%).

Витрати позивачки за проведену судову товарознавчу експертизу якою визначена вартість спірної квартири у розмірі 8 801,71 грн. (10 601,92 грн. х 83,02%) відшкодуванню не підлягають, оскільки з вимогами про стягнення грошової компенсації її частки в цій квартирі або врахування вартості цього нерухомого майна при поділі спільного майна подружжя вона не зверталася.

З огляду на вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні (скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 7 974,07 грн. судового збору за подачу позовної заяви в суді першої інстанції.

Доводів щодо незаконності та необґрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д. не містить, а тому таке рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кузика Володимира Івановича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 жовтня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в дохід держави у розмірі 15 140 грн. скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 974,07 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.

Судді В. М. Барков

І. О. Максюта

О. О. Томин