Справа № 930/1784/25
Провадження № 2/930/163/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.02.2026 року Немирівський районний суд

Вінницької області

у складі: головуючого судді - Науменка С.М.

за участю: секретаря судового засідання Андрущак Л.П.

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши в відкритому засіданні в м. Немирів, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулась до Немирівського районного суду Вінницької області з вказаним позовом, відповідно до якого просила визнати за ОСОБА_2 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок «А» загальною площею 68,0 кв.м, в тому числі житловою площею 43,1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, а саме: веранда «а», господарська будівля «Б», сарай «б», погріб «П», вбиральня «У», огорожа «1-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позов тим, що ОСОБА_2 , з 1988 року зареєстрований, постійно проживав та продовжує проживати по даний час у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Даний житловий будинок раніше належав його дідусеві - ОСОБА_4 , що підтверджується Випискою з погосподарської книги за період 1991 - 1995 рр. N? 8-97 виданою 21.03.2024 виконавчим комітетом Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 у даному житловому будинку в АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: його дружина - ОСОБА_5 (бабуся позивача), невістка - ОСОБА_6 (мати позивача), онук - ОСОБА_2 (позивач) та онука - ОСОБА_7 (сестра позивача - відповідач).

03 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_3 (прізвище до реєстрації шлюбу - « ОСОБА_8 ») уклала шлюб та виїхала на постійне місце проживання в м. Ладижин Вінницької області до свого чоловіка ОСОБА_9 .

3 жовтня 2008 року і по даний час відповідач ОСОБА_3 не проживає у житловому будинку в АДРЕСА_1 .

У 2012 році відповідач ОСОБА_3 звернулась до Немирівського районного суду Вінницької області з позовом до Новоселівської сільської ради Немирівського району Вінницької області про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку.

Спадкова справа до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - не заводилась.

Повторне звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 неможливе.

Оскільки рішенням суду спадкоємцю ОСОБА_3 вже було надано додатковий строк, але вона його не використала, а повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не допускається.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 , спадщину не прийняла, інші спадкоємці, які могли б претендувати на спадщину ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , - відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла бабуся позивача, ОСОБА_5 . Спадкова справа після її смерті не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача, ОСОБА_10 .

Спадкова справа після його смерті була заведена приватним нотаріусом Люлько Л.М. Вінницького районного нотаріального округу на підставі заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини.

Позивач відмовився від прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що подав відповідну заяву нотаріусу.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 , позивач продовжував проживати у батьківському будинку в АДРЕСА_1 , оскільки був зареєстрований і проживав у цьому будинку з народження та він не знав і не міг знати хто є власником будинку.

3 квітня 2014 року позивач постійно доглядає за житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 , утримує його, проводив поточний ремонт житлового будинку, за власні кошти замінив систему опалення, постелив нову підлогу, замінив вікна та двері, провів водопровід, каналізацію, облаштував санвузол. тобто зробив капітальний ремонт будинку, облаштував прибудинкову територію.

З 2014 року добросовісно, відкрито і безперервно користується даним житловим будинком та земельною ділянкою площею 0,45 га, сплачує комунальні послуги та земельний податок.

Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, та осіб, які претендують на цей житловий будинок, крім нього, немає.

Згідно довідки КП «Немирівське бюро технічної інвентаризації» N? 425 від 20.08.2024, по даним архіву КП «Немирівське БТІ» станом на 01.01.2013 на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 - право власності не зареєстровано.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за будь-якими особами не зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна N? 428649171 від 27.05.2025 та N? 28656503 від 27.05.2025.

Земельна ділянка площею 0,38 га, яка розташована під та біля житлового будинку в АДРЕСА_1 була передана за життя ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність Рішенням з сесії 21 скликання Новоселівської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 31.03.1994, яке в подальшому було уточнено Рішенням 21 сесії 5 скликання Новоселівської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 24.09.2009.

Державні акти на право власності на цю земельну ділянку ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 не виготовлялись, що підтверджується листами Відділу N?2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області N? 347/14-25 та N?349/14-25 від 03.06.2025 р.

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за будь-якими особами не зареєстровано право власності на земельну ділянку 0,38 га за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна N?428670849 від 27.05.2025.

У зв?язку із вищевикладеними обставинами, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Можливість пред?явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі, просили його задовольнити з мотивів наведених в позовній заяві.

Представник Брацлавської селищної ради до зали судового засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позов визнає.

Відповідач ОСОБА_3 да зали судового засідання не з`явилася, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала та просила справу слухати в її відсутність.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала суду покази, що вона є сусідкою позивача, підтвердила, що позивача багато років проживає у будинку свого дідуся по АДРЕСА_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав суду аналогічні покази.

Суд заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно, визначається відповідно до законодавства, що діяло станом на час завершення спорудження будинку.

Як вбачається з технічного паспорту, будинок за АДРЕСА_1 , 1962 року забудови.

За ст. 120, ст. 121, ст. 123ЦК Української РСР право власності на індивідуальні будинки в сільській місцевості визначалося за правилами колгоспного двору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69).

Згідно із зазначеними нормативними актами погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в УРСР із 1979 року.

В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.

Згідно з ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подається виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Встановлено, що згідно виписки із погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 1991 рік рахувався за ОСОБА_4 .

Номер об?єкта ПГО 283 в погосподарській книзі N?5 за 1991 - 1995 роки відкритий на громадянина ОСОБА_4 .

Всього сімей у будинку проживали: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - голова двору; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 дружина; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_8 син; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 невістка; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_10 онук; 6. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_11 онука.

Згідно довідки № 425 від 20.08.2024 КП «Немирівське бюро технічної інвентаризації», згідно даних архіву КП «Немирівське БТІ» станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 не зареєстроване.

Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначений нормативний акт не передбачав реєстрацію права власності на індивідуальні житлові будинки в сільській місцевості.

Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Для реєстрації права власності на таке майно законом вимагається подання виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом вчинення відповідного запису в погосподарській книзі та відкриття особового рахунку на ім`я забудовника, правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало, та оскільки згідно виписки із погосподарської книги дане домоволодіння відносилось до категорії колгоспного двору і станом на 15 квітня1991 року його членами були ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - голова двору; ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 дружина; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_8 син; ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 невістка; ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_10 онук; 6. ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_11 онука, отже вони і були співвласниками даного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_12 померла ОСОБА_5 ; ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_10 .

Відповідно до копіє заяви від 28.11.2011 наданої ОСОБА_2 , до Немирівської державної нотаріальної контори, він відмовився від спадщини, яка залишилася після смерті його діда ОСОБА_4 , зазначивши в заяві, що йому відомо, що він є спадкоємцем після смерті діда, проте в установлені законом строки спадщини він не прийняв, на неї не претендує, звертатися до суду не буде.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин.

Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.

Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях (зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16) неодноразово висловлював правовий висновок, згідно якого давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Володіння майном повинно бути безтитульним.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Подібні висновки зробив Верховний Суд в своїх постановах від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17, від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц та, в подальшому, неодноразово підтверджував, зокрема у постановах від 23 жовтня 2021 року у справі №365/5/20, від 20 грудня 2021 року у справі №294/380/20.

Як встановлено судом, спірний будинок збудований у 1962 році та розташований у сільській місцевості, на нього поширювались норми ЦК Української РСР (ст.ст. 120, 121, 123) про правовий режим майна колгоспного двору. Згідно з виискою з погосподарської книги № 5 за 19911995 роки, домоволодіння обліковувалось за ОСОБА_4 як головою двору. Станом на 15 квітня 1991 року (дата набрання чинності Законом України «Про власність») членами колгоспного двору були: ОСОБА_4 (голова двору), ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_10 (син), ОСОБА_6 (невістка), ОСОБА_2 (онук позивач), ОСОБА_7 (онука відповідач)

Усі шестеро осіб набули статусу співвласників домоволодіння в рівних частках.

Набувальна давність застосовується виключно до безтитульного фактичного володіння тобто такого, що не спирається на жодну правову підставу. Наявність у володільця будь-якого юридичного титулу виключає застосування цього інституту.

Позивач не є безтитульним володільцем, оскільки, він є співвласником майна колгоспного двору в силу закону на підставі ст.ст. 120, 121, 123 ЦК Української РСР та Закону України «Про власність» від 07.02.1991. Відмова від спадщини (2011 після діда, 2014 після батька) не позбавляє позивача його власної частки у майні колгоспного двору, набутої ним незалежно від спадкових відносин як члена двору.

Таким чином, позивач фактично заявляє про давність володіння щодо власного майна, що є юридично неможливим.

Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями ст. 344 ЦК України.

За встановлених обставин, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_2 до Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку передбаченому ст.ст.351-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складення повного судового рішення 05.03.2026.

Суддя: С.М. Науменко