Провадження № 4-с/369/46/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К.К.,

за участю:

представника скаржника Левченка В.В.,

представника заінтересованих осіб ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи №369/18039/25 за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжур Енерджі", заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Обслуговуючий Кооператив "Скіфський", Товариство з обмеженою відповідальністю "Смайл Констракшн", Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, Міністерство енергетики України, Міністерство розвитку громад та територій України, Приватне акціонерне товариство "Національна Енергетична Компанія "Укренерго", приватний виконавець виконавчого округу Київської області Дубровін Сергій Ігорович, на дії (рішення) приватного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року представник скаржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжур Енерджі" - адвокат Невмержицький Володимир Павлович звернувся до суду зі скаргою на дії (рішення) приватного виконавця.

Скарга мотивована тим, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа № 369/7834/25 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Обслуговуючого кооперативу «Скіфський» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжур Енерджі», Товариства з обмеженою відповідальністю «Смайл Констракшн», третя особа - Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, Міністерство енергетики України, Міністерство розвитку громад та території України, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» про визнання незаконним та заборону здійснювати будівництво газопоршневої маневрової електростанції.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року у вказаній справі відмовлено у задоволенні заяви позивачів про забезпечення позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу позивачів було задоволено, скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року та постановлено нову, якою заяву позивачів про забезпечення позову задоволено частково та заборонено ТОВ "Інжур Енерджі" та ТОВ "Смайл Констракшн" здійснювати будь-які будівельні роботи пов`язані з будівництвом газопоршневої електростанції на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0276, яка знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області по вулиці Київська, 8-б та відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ "Інжур Енерджі" про застосування зустрічного забезпечення.

30 вересня 2025 року на виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 369/7834/25 приватним виконавцем Дубровіним Сергієм Ігоровичем відкрито виконавче провадження № 79224910, винесено постанову про стягнення винагороди приватного виконавця та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Як зазначає представник скаржника, постанова Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у справі № 369/7834/25 є виконавчим документом та, відповідно, повинна відповідати вимогам закону, встановленим для виконавчих документів. Водночас, на думку представника скаржника, вказана постанова не містить: підписів осіб, які видали (прийняли) постанову від 25 вересня 2025 року з останньої сторінки постанови від 29 вересня 2025 року вбачається, що вона сформована з системи АСЕД «Апеляція» та підписана електронним ключем (ЕЦП) та фізично тільки суддею Саліховим В.В., а не всієї колегії суддів Київського апеляційного суду, які колегіально приймали вказану постанову; ідентифікації осіб відносно того, хто є стягувачем, а хто боржником за вказаним виконавчим документом; дати народження фізичних осіб; строк пред`явлення рішення до виконання.

Тобто, як зазначає представник скаржника, постанова від 25 вересня 2025 року не відповідає вимогам до виконавчого документа, встановленим п.п. 1, 3, 4 та 7 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а приватний виконавець, у свою чергу, при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження допустив порушення вимог п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 4 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року.

Крім того, на думку представника скаржника, при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем було допущено й інших суттєвих порушень, зокрема, щодо прийняття заяви стягувача про відкриття виконавчого провадження, яка не містила дати народження та номеру телефона стягувача; стягувачем було вказано адресу ТОВ "Інжур Енерджі", яка перебуває за межами територіального округу діяльності приватного виконавця, в той час як відомостей про належність Товариству будь-якого майна в межах цього виконавчого округу до матеріалів заяви не долучено; у постанові про відкриття виконавчого провадження не зазначено про необхідність виконання Товариством постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року протягом 10 днів із дня отримання вказаної постанови.

На підставі викладеного, представник скаржника просив суд:

-визнати неправомірними дії Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 79224910 та вчинення подальших виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП № 79224910;

-скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича від 30 вересня 2025 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 79224910;

-скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича від 30 вересня 2025 року про стягнення з боржника основної винагороди, прийнятої в межах виконавчого провадження ВП № 79224910;

-скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича від 30 вересня 2025 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ВП № 79224910;

-покласти на Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича судові витрати, пов`язані з розглядом даної скарги.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за скаргою та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав подану скаргу та просив задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що постанова суду не відповідає вимогам, встановленим для виконавчого документа, а отже і постанови приватного виконавця були винесені з відповідними порушеннями та підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представник заінтересованих осіб зазначив, що подана представником скаржника скарга є штучною, не містить належного обґрунтування та подана для затягування процесу, у зв`язку із чим задоволенню не підлягає.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду скарги. Будь-яких заяв, клопотань станом на дату постановлення рішення суду не надано.

Суд, перевіривши матеріали скарги, надаючи оцінку викладеним у ній доводам, дійшов висновку про їх необґрунтованість з наступних підстав.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її права або свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року по справі № 369/7834/25, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Обслуговуючий Кооператив "Скіфський" адвоката Усачука Олексія Івановича задоволено частково. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року скасовано та постановлено нове судове рішення.

Заяву представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 " адвоката Усачука Олексія Івановича про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ТОВ "Інжур Енерджі" та ТОВ "Смайл Констракшн" здійснювати будь-які будівельні роботи пов`язані з будівництвом газопоршневої маневрової турбінної електростанції на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0276, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні задоволенні заяви представника ТОВ "Інжур Енерджі" адвоката Невмержицього Володимира Павловича про застосування зустрічного забезпечення відмовлено.

За заявою представника стягувача ОСОБА_8 адвоката Усачука Олексія Івановича, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року по справі № 369/7834/25, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Дубровіним Сергієм Ігоровичем 30 вересня 2025 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 79224910.

Крім того, 30 вересня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Дубровіним Сергієм Ігоровичем у вказаному виконавчому провадженні винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

На думку представника скаржника, постанова суду про забезпечення позову як виконавчий документ, не відповідала вимогам закону, а тому відкриття виконавчого провадження на підставі цієї постанови є протиправним (незаконним).

Ухвала/постанова суду про забезпечення позову за змістом ч. 1 ст. 157 ЦПК України та п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», є різновидом виконавчих документів, який підлягає примусовому виконанню.

Невідповідність постанови суду вимогам закону представник скаржника вбачає у тому, що вона постановлена без дотримання вимог п.п. 1, 3, 4 та 7 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, не містить: прізвища, ім`я, по батькові та посади посадової особи, яка його видала; повного найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника; ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); строку пред`явлення рішення до виконання.

Враховуючи вказане, представник скаржника вважає, що при відкритті виконавчого провадження приватним виконавцем було допущено порушення вимог п. 6 ч. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 24, п. 1 ч. 1 та ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також п. 3 та п. 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, у зв`язку із чим є підстави для визнання дій приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Суд ці доводи відхиляє та зауважує наступне.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, з метою дотримання вимог статті 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець наділений відповідними повноваження для здійснення повного обсягу виконавчих дій, так як рішення суду - є обов`язковим до виконання. Невиконання рішення суду тягне за собою відповідальність, встановлену законодавством.

Крім того, виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

При цьому варто зауважити, що Законом України «Про виконавче провадження» не визначено такого терміну як «місце відкриття виконавчого провадження».

Разом з цим, відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України. Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

З огляду на це слід зазначити, що приватний виконавець має право прийняти до виконання виконавчий документ та відкрити виконавче провадження у разі, якщо місце проживання, перебування боржника фізичної особи, місцезнаходження боржника юридичної особи або місцезнаходження майна боржника знаходиться в межах території, у якій розташований його виконавчий округ.

Крім того, представником скаржника до матеріалів справи не долучено достовірних доказів того, що приватним виконавцем не було здійснено відповідних дій для встановлення наявності та/або відсутності майна у боржника за місцем відкриття виконавчого провадження. Також до матеріалів скарги не долучено доказів на підтвердження відсутності майна у боржника в межах територіального округу діяльності приватного виконавця, у зв`язку із чим суд позбавлений можливості у повній мірі перевірити правомірність дій виконавця у цій частині.

Частиною 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження (ч. 1 ст. 157 ЦПК України).

Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Тобто, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює обов`язок державного виконавця з певною періодичністю перевіряти виконання рішення боржником, і у разі встановлення невиконання - вживати відповідних заходів.

Суд зазначає, що постанова Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню боржником.

З матеріалів справи вбачається, що постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року, яка є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню, протягом трьох днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження боржником не виконано, відомостей стосовно подальших дій виконавця у відповідності до вимог ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» суду не надано.

У зв`язку із чим, суд робить висновок про те, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження та при здійсненні подальших дій, спрямованих на забезпечення виконання рішення суду діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо постанов приватного виконавця виконавчого округу Київської області Дубровіна Сергія Ігоровича у виконавчому провадженні № 79224910 про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору, якщо справляння виконавчого передбачено законом.

Оскільки суд прийшов до висновку, що дії приватного виконавця, які полягають у прийнятті постанови про відкриття виконавчого провадження, є правомірними, також правомірними є дії, які полягають у прийнятті постанов про стягнення з боржника основної винагороди та визначення розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки прийняття таких постанов є обов`язком виконавця, покладеним на нього законом.

Щодо правомірності суті (змісту) цих постанов як актів індивідуальної дії, то суд загальної юрисдикції не вправі надавати їм правової оцінки у порядку у порядку здійснення судового контрою за виконанням судових рішень у цивільних справах з огляду на те, що скарги на дії виконавця щодо винесення постанов про стягнення судового збору, визначення розміру витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною та скасування відповідної постанови належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, що прямо передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Зокрема, у ч. 2 ст. 74 вказаного Закону зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд, зазначаючи, що такі постанови, які по своїй суті є окремими виконавчими документами, не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. На справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані, поширюється юрисдикція адміністративних судів (постанова ВП ВС від 11.09.2024 року у справі № 310/2210/21, постанова ВП ВС від 03.04.2019 року у справі № 370/1034/15-ц, постанова ВП ВС від 06.06.2018 року у справі № 127/9870/16-ц, постанова ВП ВС від 30.01.2019 року у справі № 161/8267/17, постанова ВП ВС від 20.05.2020 року у справі № 0340/1792/18, постанова ВП ВС від 19.05.2020 року у справі № 754/2223/15-ц).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу.

У Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2024 року по справі № 686/28882/23 (провадження 61-13125св24).

Таким чином, врахувавши наведені норми права, належним чином дослідивши надані докази, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні скарги, оскільки боржником не надано жодного документального підтвердження того, що державний виконавець діяв не в межах Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні будь-які підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, та, відповідно, постанов про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

За змістом ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 4, 12, 81, 89, 447-453 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інжур Енерджі", заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Обслуговуючий Кооператив "Скіфський", Товариство з обмеженою відповідальністю "Смайл Констракшн", Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, Міністерство енергетики України, Міністерство розвитку громад та територій України, Приватне акціонерне товариство "Національна Енергетична Компанія "Укренерго", приватний виконавець виконавчого округу Київської області Дубровін Сергій Ігорович, на дії (рішення) приватного виконавця, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст ухвали складено 10 березня 2026 року.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА