Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3229/25

номер провадження 2/695/558/26

12 лютого 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

за участі секретаря с/з Оніщенко Н.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Золотоноша в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.11.2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено Договір про споживчий кредит № 101051951 відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти у розмірі 5000 грн. строком на 30 днів до 28.12.2020. Позичальник у свою чергу зобов`язувалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в строки, що визначені договором. Сторони погодили між собою умови договору, зокрема розмір кредиту, порядок його надання, строки кредитування, процентну ставку за користування кредитними коштами та порядок повернення коштів.

На підставі погоджених умов ТОВ «Мілоан» надав кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) за № НОМЕР_1 .

13.05.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №71-МЛ/Т відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права грошової вимоги , в тому числі і до ОСОБА_2 за договором про споживчий кредит № 101051951.

Позивач наполягає, що відповідач належним чином свої зобов`язання з повернення кредиту не виконує, кошти у розмірі та строк обумовлений договором не сплачує ні новому ні попередньому кредитору в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 31 397,50 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 4750 грн.; заборгованості за процентами 26647,50 грн.

За вказаних обставин позивач просить стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості, а також здійснити розподіл судових витрат по справі стягнувши з відповідача на свою користь сплачений судовий збір т а витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.

Ухвалою судді від 08.08.2025 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву, а також заперечення на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У серпні 2025 року, через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідача Павленко А.С., яка проти задоволення позову заперечувала посилаючись на сплив загальної позовної давності, оскільки термін повернення кредиту був визначений до 28.12.2020 року, а позивач звернувся до суду лише у липні 2025 року. Доводи відзиву також обґрунтовані неправомірністю нарахування відсотків поза межами строку кредитування (після 28.12.2020), відсутністю належних доказів фактичного розміру заборгованості та застосованої процентної ставки у наданому розрахунку, а також недопустимістю самовільного зарахування кредитором внесених відповідачем коштів у розмірі 3350 грн. як плати за пролонгацію договору, на яку позичальник згоди не надавала. Крім того, сторона відповідача наголошує на не співмірності та необґрунтованості заявлених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн, враховуючи малозначність справи та типовість правових послуг.

Позивач правом на надання відповіді на відзив не скористався.

Представники позивача у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у якій також зазначили про відсутність заперечень щодо ухвалення у справі заочного рішення.

Представник відповідача у поданому відзиві клопотала про розгляд справи, призначеної на 13.11.2025, без її участі. Надалі відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань не подавали, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином за адресою місця реєстрації проживання відповідача, встановленою відповідно до вимог ч. 8 ст. 187 ЦПК України.

Враховуючи, що суд вжив усіх заходів для належного сповіщення сторін, а також беручи до уваги наявність у матеріалах справи відзиву відповідача та згоду позивача на розгляд справи за його відсутності, суд, керуючись положеннями ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.11.2020 року ОСОБА_3 , яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_4 , звернулася до ТОВ «Мілоан» в електронному вигляді із анкетою-заявою на кредит №101051951.

Того ж дня, 28 листопада 2020 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №101051951, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 5000 грн. (п. 1.2 договору), на строк 30 днів (п. 1.3 договору) з визначеним терміном повернення кредиту і сплати процентів за користування кредитом до 28.12.2020 (п. 1.4 договору). Умовами даного договору визначено, що комісія за надання кредиту становить 0.00 грн. (п. 1.5.1 договору), а проценти за користування кредитом становлять 4500 грн., які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п. 1.5.2 договору). Крім того, п. 1.6 договору сторони передбачили стандартну процентну ставку за користування кредитом, яка становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Згідно п. 2.1 договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. Пунктом 6.1 договору визначено, що цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, а приймаючи пропозицію товариства про укладення цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невідємними частинами договору, наведеними в п. 6.3.

Відповідно до вказаної анкети-заяви №101051951 від 28.11.2020 року між відповідачем та ТОВ «Мілоан» погоджена сума кредиту, строк кредиту, ставка процентів.

Додаток №1 до Договору про надання споживчого кредиту №101051951 від 28.11.2020 року містить графік платежів, відповідно до якого встановлено кількість платежів, їх розмір та періодичність внесення позичальником з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом

Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що ОСОБА_2 уклала договір № 101051951 від 28.11.2020 року за допомогою одноразового ідентифікатора J89869 від 28.11.2020 року.

Платіжним дорученням № 24578926 від 28.11.2020 року підтверджено перерахування ТОВ «Мілоан» коштів у сумі 5000 грн. ОСОБА_3 згідно договору № 101051951.

У даній справі, за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.11.2025 судом витребувано інформацію з АТ КБ «Приватбанк» про те, чи належить платіжна картка № НОМЕР_2 ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), якщо ні, надати інформацію щодо особи, якій належить картковий рахунок № НОМЕР_2 . Також надати відомості щодо зарахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_2 у період 28.11.2020 року в сумі 5000.00 грн та надати первинні документи банківського обліку (виписки, платіжні інструкції, доручення), що ствердять дану інформацію та повідомити чи проводилась верифікація особи власника платіжної картки № НОМЕР_2 ?

Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 30.11.2025 за №20.1.0.0.0/7-251128/39014-БТ на ім`я ОСОБА_5 в банку емітовано карту № НОМЕР_4 , при цьому у доданій до вказаного листа виписці по картковому рахунку за період з 28.11.2020 відображено зарахування коштів 28.11.2020 в розмірі 5000.00 грн.

Оцінюючи вказані докази суд зазначає наступне.

В основі договірних відносин лежить свобода договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), згідно з якою сторони вільні у виборі форми та умов правочину. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов (ст. 638 ЦК України). Для кредитного договору (ст. 1054 ЦК України) обов`язковою є письмова форма (ст. 1055 ЦК України), проте законодавство України визнає електронну форму правочину. Зокрема, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, за згодою сторін вважається укладеним у письмовій формі (абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України; ст. 207 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість, оформлена в електронній формі, яка прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, якщо він підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону.

Момент укладення електронного договору настає з моменту одержання особою, яка направила пропозицію, відповіді про її прийняття (акцепт) (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Акцепт може бути наданий, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви або вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції, якщо це чітко роз`яснено. Ключовим механізмом підписання електронних правочинів є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію»). Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, яку особа отримує під час реєстрації та приєднує до електронного повідомлення, що свідчить про волевиявлення на укладення договору.

Наданий кредитний договір є належним чином укладеним відповідно до чинного законодавства, оскільки містить одноразовий ідентифікатор як підтвердження акцепту. Факт ідентифікації відповідача підтверджується тим, що персональні дані боржника могли бути надані виключно самим боржником при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитора та оформленні заявки. Це свідчить про усвідомлене волевиявлення відповідача на укладення правочину. Належність вказаної картки відповідачу та зарахуванню на неї коштів у сумі, що відповідає сумі вказаній у кредитному договорі №101051951 підтверджується доданою до матеріалів справи інформацією з банку.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.

Аналогічні за змістом висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається (ст. 12, 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору або отримання коштів відповідачем. Натомість у відзиві на позовну заяву представник відповідача підтвердила факт часткового добровільного погашення заборгованості в загальному розмірі 3350.00 грн, що відповідає даним розрахунку позивача. Вказане свідчить про визнання відповідачем обставин щодо виникнення кредитних зобов`язань та підтверджує факт укладення спірного договору.

Відтак в цій частині суд вважає, що позовні вимоги щодо наявності відповідних кредитних відносин є доведеними.

13.05.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №71-МЛ/Т відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права грошової вимоги.

Згідно п. 6.2.1. вказаного договору, за цим договором кредитор передає, а новий кредитор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості . Права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами цього договору , після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. Передача кредитором реєстру боржників новому кредитору врегульована розділом 8 вказаного договору, при цьому факт здійснення між сторонами прийман6ня-передачі документації підтверджується відповідним актом приймання-передачі, підписаним особами, що мають повноваження на здійснення цих дій від кожної сторони (п. 8.2 договору).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом відступлення права вимоги на підставі правочину (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Такий правочин вчиняється у тій самій формі, що і основний договір (ст. 513 ЦК України), при цьому до нового кредитора переходять права первісного у повному обсязі та на існуючих умовах (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину: договір вважається дійсним, а набуті за ним права обов`язковими до реалізації, доки його недійсність не буде встановлена законом або судом.

Факт набуття позивачем статусу нового кредитора підтверджується належними доказами: договором відступлення прав вимоги № 71-МЛ/Т від 13.05.2021, актом прийому-передачі Реєстру боржників від 13.05.2021 та витягом з нього. Згідно з цими документами до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 за договором №101051951 у загальному розмірі 31 397,50 грн. (4 750 грн. залишок по тілу кредиту, 26 647,50 грн. залишок по відсотках), що стверджується доданим витягом з реєстру боржників. Належне виконання умов договору про відступлення прав вимоги додатково підтверджується відповідною платіжною інструкцією за №33073.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач у встановленому законом порядку набув статусу нового кредитора у спірних правовідносинах. На підставі ст. 514 ЦК України до позивача перейшли всі права та обов`язки первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент відступлення права вимоги. Таким чином, позивач є належним стягувачем та наділений повним обсягом матеріальних прав щодо вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Вирішуючи питання розміру заборгованості, суд зазначає наступне.

Позивач вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків, станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 31 397 грн. 50 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту 4750.00 грн., заборгованість за процентами 26 647.50 грн.

При цьому позивач посилається на розрахунок заборгованості, складений ТОВ «Мілоан» який розрахований з урахуванням пролонгації кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За умовами п. 1.4, 1.5 Кредитного договору №101051951 від 28.11.2020 року сторони погодили строк кредитування 30 днів з терміном повернення кредиту та сплати процентів 28.12.2020 року. Згідно з п. 1.5.2 договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 3,00 % від фактичного залишку за кожен день строку користування протягом погодженого терміну.

Пунктом 1.6 Договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка становить 5% від фактичного залишку за кожен день користування, яка, за умовами договору, має нараховуватись у випадку прострочення повернення кредиту.

Звертаючись до суду, ТОВ «ФК «Кредит Капітал» просило стягнути нараховані проценти за період з 28.11.2020 року по 13.04.2021 року, застосовуючи базову ставку 5% поза межами строку кредитування.

Такі вимоги позивач мотивує тим, що за період 30 днів (погодженого між сторонами строку) були нараховані відсотки за умовами п. 1.5.2 договору (3%), а наступні 60 днів (після закінчення обумовленого сторонами строку на повернення кредиту) відповідно до умов п. 2.2.3 відсотки нараховувались у розмірі, визначеному п. 1.6 (5%).

Позивач вважає, що відповідач 05.02.2021 року вчинила дії, які свідчать про пролонгацію кредиту, а тому повторно нарахував відсотки за сім днів відповідно до п. 1.5.2 (3%) та наступні шістдесят днів відсотки нараховані відповідно до умов п. 1.6 договору (5%).

Разом із тим пунктом 2.3 Договору та розділом 6 Правил надання фінансових кредитів передбачено порядок пролонгації строку кредитування, який потребує активних дій саме позичальника: обрання варіанту пролонгації на сайті, прийняття оферти (акцепт) та сплату комісії за продовження строку. Відповідно до п. 6.14, 6.15 Правил, платіж вважається акцептом пролонгації лише у разі обрання відповідної пропозиції в особистому кабінеті або за умови зазначення у призначенні платежу: «продовження кредиту на N днів».

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на пролонгацію договору (скріншотів з особистого кабінету, обраних пропозицій або відповідних призначень у платіжних документах). Твердження позивача про здійснення пролонгації на підставі фактичної сплати коштів у розмірі 3350 грн. спростовуються доводами відповідача про те, що даний платіж був спрямований на погашення заборгованості за тілом та відсотками згідно з п. 6.16 Правил.

Докази, які б спростували такі доводи відповідача позивачем не надані.

Відтак, встановивши відсутність доказів вчинення позичальником активних дій для належної пролонгації Договору №101051951, суд доходить висновку про можливість стягнення процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування (до 28.12.2020 року) за процентною ставкою 3 відсотки та 60 днів за процентною ставкою 5 відсотків.

При цьому суд зазначає, що умовами вказаного договору №101051951 фактично передбачено два випадки збільшення строку кредитування за ініціативою позичальника на пільгових умовах на період 3, 7 та 10 днів та на період до 60 днів у разі продовження користування позичальником кредитними коштами після завершення строку кредитування.

Оскільки належних доказів виявлення активних дій позичальника на збільшення чи пролонгацію кредиту матеріали справи не містять, суд вважає за можливе застосування позивачем тільки вимог п. 2.2.3 щодо нарахування відсотків за стандартною ( базовою) ставкою протягом 60 днів, що визначено умовами договору.

Стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку кредитування до дня закінчення строку користування кредитними коштами не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц(провадження14-360цс19).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

На час укладання кредитного договору ОСОБА_2 була ознайомлена з його умовами, а тому, у разі якщо вона вважала їх для себе неприйнятними та несправедливими, мала можливість відмовитися від вказаної угоди та укласти правочин з іншим контрагентом на інших умовах.

Отже, суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, не може повністю погодитись із ним, виходячи з наступного.

Як вбачається з розрахунку, позивач здійснив нарахування процентів за період з 29.11.2020 по 12.04.2021 року, застосовуючи в окремі періоди ставку 3% та 5% на добу. При цьому, 05.02.2021 року позивачем було зараховано платіж від відповідача в розмірі 3 350.00 грн, частину з яких (250 грн) було безпідставно спрямовано на сплату комісії за пролонгацію, факт якої не доведений матеріалами справи.

Згідно з умовами договору та встановленими судом обставинами, правомірним є нарахування процентів лише в межах строку кредитування (30 днів) за ставкою 3% на добу, що становить 4 500.00 грн (5 000 грн х 3% х 30 днів), та протягом 60 днів після закінчення строку за базовою ставкою 5% на добу, що становить 15 000,00 грн (5 000 грн х 5% х 60 днів). Таким чином, загальний розмір нарахованих процентів, що підлягає стягненню, становить 19 500.00 грн.

Враховуючи фактично сплачені відповідачем кошти в сумі 3350,00 грн, які суд, відповідно до ст. 534 ЦК України, зараховує в рахунок погашення заборгованості за процентами та тілом кредиту, стягненню підлягає залишок заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 750.00 грн. та залишок процентів у сумі 16 400.00 грн.

Нарахування процентів поза межами 90-денного строку (30 днів договору та 60 днів за базовою ставкою) суперечить умовам вказаного договору, оскільки не доведено позивачем вчинення активних дій відповідачем на пролонгацію договору, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, оскільки після закінчення строку кредитування право кредитодавця нараховувати проценти за договором припиняється.

Відтак в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Надаючи правову оцінку доводам представника відповідача, суд зазначає наступне.

Доводи представника відповідача щодо строку кредитування спростовуються вказаними вище умовами кредитного договору, з якими погодилася відповідачка добровільно та частково виконувала його умови.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Законом України № 540-IX від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину (запровадженого з 12.03.2020) строки, визначені ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин на території України офіційно тривав до 30 червня 2023 року.

Окрім того, Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 (виключеним на підставі Закону № 4434-IX від 14.05.2025), згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, продовжується на строк дії такого стану.

З огляду на викладене, оскільки строк позовної давності за спірними правовідносинами не сплив станом на дату запровадження карантину та воєнного стану, він був продовжений в силу прямої вказівки закону. Відтак, звернувшись до суду з позовом у липні 2025 року, позивач не пропустив строк позовної давності, а відповідні заперечення відповідача суд відхиляє як необґрунтовані.

Також суд не погоджується з доводами представника відповідача щодо сумнівних розрахунків позивача, які не можуть слугувати належним доказом розміру заборгованості.

Відповідно до принципу змагальності сторін (ст. 12, 81 ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Наданий позивачем розрахунок є деталізованим, містить інформацію про дати здійснення нарахувань, чітко визначає періоди заборгованості та застосовані відсоткові ставки, що дає змогу суду перевірити арифметичну правильність нарахувань.

У свою чергу, відповідачем та її представником, які заперечували проти розміру заборгованості, не було надано суду власного контррозрахунку або належних доказів, які б спростовували арифметичну правильність даних позивача чи свідчили про наявність помилок у математичних обчисленнях.

Сама по собі незгода з розрахунком або висловлення сумнівів щодо його правильності, без надання відповідних доказів або обґрунтованого контррозрахунку, не є достатньою підставою для відхилення цього доказу судом.

Дослідивши інші доводи представника відповідача, суд зазначає, що вони були ретельно вивчені, проте не спростовують вищевикладених висновків суду, не мають суттєвого впливу на характер спірних правовідносин та не є підставою для відмови у задоволенні позову в частині, яку суд визнав обґрунтованою.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір сплаченого позивачем судового збору становить 2422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 16.07.2025.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково (на суму 21 150.00 грн із заявлених 31 397,50 грн, що становить 67,36%), судовий збір стягується з відповідача пропорційно цій частині і складає 1631.73 грн (2422.40 грн х 67,36%).

Вирішуючи питання стягнення із відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 8000.00 грн, суд зазначає про таке.

Згідно зі ст.ст. 133, 137 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою судових витрат і підлягають розподілу за результатами розгляду справи. Їхній розмір визначається на підставі договору про надання правничої допомоги та детального опису виконаних робіт (наданих послуг).

ЦПК України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до сталої правової позиції Великої Палати Верховного Суду (справа №826/1216/16) та актуальної практики Верховного Суду від 15.01.2025 (справа №386/136/21), склад та розмір витрат на правову допомогу є предметом доказування. На підтвердження цих обставин суду мають бути надані: договір, акт виконаних робіт (наданих послуг) та належним чином оформлені платіжні документи (платіжні інструкції, квитанції тощо).

У свою чергу, при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд керується принципами диспозитивності та змагальності сторін. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Обов`язок доведення неспівмірності заявлених витрат, їхньої нерозумності або необґрунтованості покладається виключно на іншу сторону (ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, суд має надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона висунула конкретні заперечення.

Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) договір про надання правової допомоги №0107 від 01.06.2025; 2) акт №320 наданих послуг (правової допомоги); 3) детальний опис наданих послуг до акту №320, згідно якого на надання послуг клієнту представником позивача витрачено 6 год. 30 хв..

У відзиві на позовну заяву представник відповідача не погодилася із заявленим розміром витрат на правову допомогу, вважаючи, що заявлений обсяг витрат на правничу допомогу не відповідає засадам розумності, та співмірності характеру наданої правової допомоги, реальності таких витрат.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений розмір витрат у сумі 8000.00 грн неспівмірним та завищеним, виходячи з того, що дана справа є малозначною, розглядається у спрощеному провадженні, є типовою для даної категорії спорів та не потребувала вивчення великого обсягу доказів чи значних трудовитрат. Окрім того, оскільки позов задоволено лише на 67,36%, витрати на правничу допомогу також підлягають пропорційному розподілу.

Враховуючи принципи розумності та справедливості, а також часткове задоволення позову , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000.00 грн, що буде належною та справедливою компенсацією понесених витрат у даній справі. В іншій частині вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі зазначеного та керуючись ст. 526, 611, 625 ЦК України ст. 10, 141, 264, 265, 289 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» () заборгованість за кредитним договором №101051951 від 28.11.2020 року, в загальному розмірі 21 150.00 (двадцять одна тисяча сто п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» () витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеного позову у розмірі 1631.73 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000.00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Середа Л.В.