Справа №452/3876/25
Провадження №2/452/513/2026
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

у зв`язку з невиконанням ухвали про залишення позову без руху

"16" березня 2026 р. м.Самбір

Суддя Самбірського міськрайонного суду Львівської області Кущ Т.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Самборі Самбірського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, -

В С Т А Н О В И В :

13 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, позивач прохає встановити факт батьківства ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини, посилаючись на те, що батько дитини зник безвісти 11 жовтня 2024 року.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що із ОСОБА_3 вона перебувала у близьких відносинах без реєстрації шлюбу, на час його зникнення позивач уже була вагітна від нього, проте відомості про батька дитини були записані на підставі ст.135 Сімейного кодексу України (далі СК України). Також зазначила, що відповідач ОСОБА_2 , котра є бабцею дитини, не заперечує батьківство свого сина, оскільки згідно даних генетичної експертизи між бабцею та онукою встановлена їх біологічна спорідненість.

Вказує, що встановлення факту батьківства необхідне для захисту прав та інтересів дитини, реалізації гарантованих Конституцією України прав, зокрема отримання соціальних виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Про питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Пред`явлена позовна заява ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2026 року була залишена без руху з підстав невідповідності такої вимогам чинного законодавства, а саме, вимогам, що передбачені в стст.175,177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

При цьому, суд пропонував позивачу усунути недоліки позовної заяви, а саме уточнити обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та визначитись з колом осіб, які мають бути залучені до участі у справі, уточнити, обґрунтувати та конкретизувати зміст позовних вимог саме до ОСОБА_2 , а також зазначити, які саме права, свободи чи інтереси позивача та/або малолітньої доньки позивача, законним представником якої вона є, порушені, не визнаються чи оспорюються саме ОСОБА_2 .

Так, судом було вказано, що позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту

прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пп.4,5 ч.3 ст.175 ЦПК України).

Крім того, частиною п`ятою статті 177 ЦПК України, передбачено, що позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Від змісту позовної заяви залежать дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі і проведення подальших підготовчих дій для розгляду справи у судовому засіданні та при її розгляді по суті, у тому числі і про її судову юрисдикцію та підсудність, про залучення в процес інших осіб, дослідження доказів тощо.

Від змісту позовної заяви залежить позиція відповідача, котрий, як і позивач, має право на судовий захист, а для реалізації цього права має бути обізнаний з тим, які вимоги до нього заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Вже на стадії пред`явлення позову позивач зобов`язаний виконувати вимоги щодо несення тягаря доказування і довести при пред`явленні позову певне коло фактів, що мають процесуальне значення. Мається на увазі доведення фактів наявності передумов права на пред`явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред`явлення.

Цивільний процесуальний закон не вимагає від позивача правового обґрунтування позову, тобто посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини. Однак, позивач у будь-якому випадку повинен зазначити те право, захисту якого він вимагає, вважаючи його порушеним, невизнаним чи оспорюваним відповідачем.

Відповідно до ст.130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч.3 ст.128 цього Кодексу.

Натомість, згідно зі ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання

батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У першому випадку передумовою звернення до суду за заявою про встановлення факту батьківства є смерть того, батьківство кого встановлюється, а у другому - особа, батьківство якої встановлюється в судовому порядку, є відповідачем або позивачем у справі.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №373/2257/18 та від 15 квітня 2021 року у справі №361/2653/15-ц.

Аналогічно, в абзаці 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року вказано, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.

Згідно абз.3-5 п.7 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст.135 СК України.

Таким чином, суд вказував, що закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства, про що позов подається до особи, яка вважається батьком дитини, або шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.

Тобто, встановлення батьківства можливе лише тоді, коли імовірний батько дитини живий. Якщо ж він помер і дитина народилася у незареєстрованому шлюбі, вказане питання вирішується у спеціально передбачений законом спосіб - встановлення факту визнання батьківства або факту батьківства, який розглядається в порядку окремого провадження, а в разі наявності спору про право в позовному провадженні.

Отже, факт батьківства чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини може бути встановлений за рішенням суду у разі його смерті (частина перша статті 130 СК України). У разі відсутності відомостей про смерть особи, батьківство якої встановлюється, необхідним є безпосереднє звернення до суду саме із позовом про визнання батьківства (стаття 128 СК України).

При цьому, суд зауважував, що набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не зменшує обсяг цивільної правоздатності такої особи (частина перша статті 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин»).

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 09 липня 2025 року у справі №201/1017/25.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим, суд зазначав, що положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 42 ЦПК Увизначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частина перша статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі визначає позивача і відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги через порушення своїх прав.

Предметом спору в даній конкретній справі є встановлення факту батьківства ОСОБА_3 стосовно малолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Встановлення факту, про який йдеться у позовній заяві, надає в подальшому можливість отримання малолітньою дитиною заявниці одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в порядку та на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, тощо.

Органом, до компетенції якого входить призначення і виплата вказаної допомоги, є Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. Згідно з п.11 Положення про цю Комісію, що затверджене наказом Міністерства оборони України від 26 жовтня 2016 року №564 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2016 року за №1497/29627), рішення Комісії про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум доводиться до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України. Виплата одноразової грошової допомоги здійснюється відповідно до наказів.

Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168. Даною постановою установлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у її п.1, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15000000 грн. 00 коп., яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у ст.16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист

військовослужбовців та членів їх сімей». Вказаною статтею визначено, що у випадках, зазначених у підп.1-3 п.2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого військовослужбовця. Члени сім`ї та батьки останнього визначаються відповідно до СК України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Будь-якого порядку чи процедури встановлення кола членів сім`ї загиблого у вказаних вище Постанові та Законі не міститься.

Згідно з ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підп.1-3 п.2 ст.16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у ст.16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений п.8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у ст. 16-1 цього Закону.

У разі виникнення спору про право на отримання допомоги, про яку йдеться, між претендентами на її отримання, цей спір має вирішуватися у спосіб, визначений спеціальною правовою нормою абз.4 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, якою передбачено, що якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому цього пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку.

При цьому, згідно з чинним законодавством, суб`єктом владних повноважень, до повноважень якого належить вирішення питання про призначення членам сім`ї загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги, є Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.

Судом було зазначено, що як вказує ОСОБА_1 у позовній заяві, відповідач ОСОБА_2 визнає малолітню дитину позивача - ОСОБА_4 своєю онукою, а питання щодо можливих виплат у майбутньому дитині у зв`язку з перебуванням батька у статусі «зниклого безвісти» на рівні з бабусею не вказує на наявність спору про право, який, як зазначалося вище, у разі настання такої події, можливо вирішити за взаємною згодою осіб або в судовому порядку шляхом вже звернення з іншими позовними вимогами.

Відтак, на переконання суду, позивачем ОСОБА_1 при зверненні із позовною вимогою про встановлення факту батьківства згідно ст.128 СК України визначено неналежного відповідача, оскільки не наведено та не підтверджено відповідними доказами те, що станом на час звернення до суду з позовом відповідачем ОСОБА_2 порушуються її особисті права та/або особисті права малолітньої дитини позивача, а також не зазначено які саме права, свободи чи інтереси порушені, не визнаються чи оспорюються такою особою.

Суд вказував, що в даному конкретному випадку ОСОБА_2 , як і всі інші особи, які належали до складу сім`ї зниклого безвісти ОСОБА_3 , можуть бути залучені до участі у справі в якості третьої особи, оскільки рішення суду про встановлення факту батьківства може вплинути на права та обов`язки таких осіб, що не є стороною у справі.

Крім того, суд зазначав, що до участі у справі в якості третьої особи повинні бути залучені всі органи влади, щодо яких рішення суду може вплинути на їхні права та обов`язки щодо позивача чи навпаки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява не відповідає вимогам цивільно-процесуального закону.

При цьому, позивачам для усунення недоліків позовної заяви судом був встановлений строк в межах 5 (п`яти) днів з дня отримання позивачем ухвали суду. Ухвала отримана позивачем ОСОБА_1 26 лютого 2026 року, що підтверджується особистою розпискою останньої, проте у визначений судом строк зазначені в ухвалі недоліки позивачами усунені не були. Заяв про надання додаткового строку для усунення визначених судом недоліків від позивачів не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.185 ЦПК України, суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Самборі Самбірського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - вважати неподаною і повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала, що постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Т.М. Кущ