"04" березня 2026 р. Справа № 370/3818/25
Провадження № 2/370/1342/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рік с-ще Макарів

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.

за участю секретаря судового засідання Мінасян Я.А.

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» Макарівської селищної ради про стягнення коштів набутих без достатньої правової підстави,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача.

В обгрунтування позову зазначено, що 31.03.2025 року Макарівськийм районним судом Київської області було видано судовий наказ у справі №370/722/25 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованість з оплати за комунальні послуги у розмірі 2 967,24 грн. та судового збору у розмірі 302,80 грн. КП «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» МСР предявило судовий наказ №370/722/25 від 31.03.2025 для виконання до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка І.Р., на підставі чого, приватний виконавець виніс Постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 від 10.07.2025. У межах вказаного виконавчого провадження, приватним виконавецм було списано кошти з рахунку ОСОБА_1 в розмірі 4 216,77 грн. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 21.07.2025 року судовий наказ у справі №370/722/25, виданий 31.03.2025 року скасовано. 06.08.2025 року позивач звернувся до приватного виконавця про повернення стягнутих коштів в межах НОМЕР_3. Листом №106593 від 13.08.2025 року приватним виконавцем було повідомлено, що стягнення коштів відбувались на підставі чинного судового рішення та виконавчого документа. Підстава повернення набутого майна врегульовано ст. 1212 ЦК України. 25.09.2025 року він звернувся до відповідача з заявою про повернення коштів стягнутих приватним виконавцем. Проте на день звернення до суду з даною позовною заявою директором КП «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» МСР не було повернено коштів. У звязку з неправомірними діями в особі директора комунального підприємства йому було спричинено моральні та фізичні страждання, що виразились у душевних переживаннях, страхах, фізичному болю.

Просив стягнути з КП «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» МСР на свою користь грошові кошти у розмірі 4 216,77 грн., матеріальну шкоду у розмірі 825,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою судді від 05.12.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу роз`яснено право та порядок подання відзиву на позовну заяву та встановлено п`ятнадцятиденний строк для його подання.

05.01.2026 року представник відповідача надіслав до суду відзив, відповідно якого зазначив, щодо вимоги про стягнення 4 216, 77 грн. необгрунтовані. Позов заявлено із застосуванням неналежного процесуального способу захисту. Повернення коштів врегульовано спеціальним процесуальним механізмом - поворотом виконання рішення. Крім того, позивач недовів що саме відповідач отрима суму коштів у розмірі 4 216,77 грн.. Позовні вимоги обгрунтовані ст. 1212 ЦК України. Водночас стягнення здійснювалось у звязку з наявністю грошового зобовязання позивача зі сплати житлово-комунальних послуг. Щодо відшкодування 825,00 грн. на підставі ст. 1166 ЦК України, позивач також не довів протиправної поведінки відповідача. Вважає безпідставною і вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутня вина відповідача у її заподіянні.

Позивач правом подати відповідь на відзив відповідача на позовну заяву станом на час постановлення судом рішення не скористався.

Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК Українисуд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (вилику) сторін за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку із тим, що відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що судовим наказом Макарівського районного суду Київської області від 21.07.2025 року по справі 370/722/25 стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Макарівське виробниче управління житлово-комунального госпоадрства» МСР заборгованість за комунальні послуги у розмірі 2 967,24 грн. та 302,80 грн. судових витрат зі сплати судового збору.

Згідно ухвали Макарівського районного суду Київської області від 21.07.2025 року скасовано судовий наказ у справі №370/722/25, виданий 31.03.2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» МСР заборгованість з опалти за комунальні послуги у розмірі 2 967,24 грн. та витрат по сплаті судового збору в сумі 302,80 грн.

Згідно з Виписки по картковому рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_2 в період за 01.07.2025-31.07.2025 року, було списано кошти в розмірі 4 216,77 грн. з арештованого рахунку за ВП НОМЕР_3.

Листом №106593 від 13.08.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнко І.Р. було повідомлено наступне: «На примусовому виконанні приватного виконавця перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання судового наказу №370/722/25 виданого 16.06.2025Макраівським районним судом Київської області. Згідно відомостей АСВП 11.07.2025 на підставі п. 9ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадженя» виконавче провадження закінчено. Оскільки судовий наказ у справі №370/722/25, виданий 02.04.2025 Макарівським районним судом Київської області був скасований 21.07.2025 року, стягнення коштів відбувались на підставі чинного судового рішення та виконавчого документа, відповідно до наказу. Для повернення грошових коштів, які були стягнуті у ВП НОМЕР_4 вам слід звернутись до отримувача таких коштів.»

Листом №465 від 21.10.2025 року директором КП «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» МСР було повідомлено «… Ваша заявка не може бути задоволена, оскільки в ухвалі Макарівського районного суду Київської області від 21.07.2025 року по справі №370/722/25 відсутнє зобовязання повороту виконання судового наказу, що підтверджується копією листа №465 від 21.10.2025».

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів(ст.4 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом про стягнення із відповідача грошових коштів у розмірі суми заборгованості за комунальні послуги 4 216,77 грн., які були стягнуті в межах виконавчого провадження з ОСОБА_1 , позивач покликаючись на ст. 1212 ЦК України вважають, що вказані грошові кошти є безпідставно набутими відповідачем з огляду на скасування судом судового наказу, на підставі якого вони були стягнуті, та такі грошові кошти, незважаючи на їх звернення до відповідача із претензією, відповідачем не були повернуті.

Відповідно до вимогст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ч. 3 ст. 171 ЦПК Українив ухвалі про скасування судового наказу суд за клопотанням боржника вирішує питання про поворот виконання судового наказу в порядку, встановленому статтею 444 цього Кодексу.

Згідно ч. 5, 10 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.

Відтак, суд погоджується із викладеною відповідачем позицією про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство передбачає спеціальну процедуру повернення коштів, стягнутих на підставі судового наказу, який в подальшому було скасовано. Ця процедура полягає у здійсненні повороту виконання судового наказу.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першоїстатті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставістатті 1212 ЦК Українитільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У своїй постанові у справі № 569/15646/16-ц від 04 вересня 2019 року Велика Палата Верховного Суду сформувала правову позицію наступного змісту.

Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга).

Положення цієї статті застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи(частина третя вказаної статті).

У справі, що розглядається, відповідач отримав грошові кошти за рішенням суду.

Поворот виконання рішення це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнуті кошти за скасованим судовим рішенням, у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішенняпроцесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не перетинаються та регулюються різними нормами права.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, суд висновку про те, щостаття 1212 ЦК Україниє нормою матеріального права і у даному випадку не може бути застосована для повернення коштів стягнутих за судовим наказом, який надалі був скасований, оскільки в такому випадку чинним цивільним процесуальним законодавством передбачено процедуру повороту виконання судового наказу.

Статтею 12 ЦПК України визначено змагальність сторін у цивільному процесі, зокрема передбачено, що змагальність сторін полягає у тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу суд роз`яснює у випаку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, дослідивши та оцінивши наявні матеріали справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині стягнення коштів у розмірі 4 216,77 грн. слід відмовити у зв`язку із необгрунтованістю позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення майнової шкоди у розмірі 825,00 грн.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з приводу житлово комунальних послуг з утримання житлових будинків і споруд.

Позивач як спосіб захисту порушеного права визначив між іншим і відшкодування майнової шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки ст. 22 ЦК України); в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Частина 2 цієї статті встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин).

Суд вважає, що спосіб захисту, обраний позивачем, не є ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах з таких підстав.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, який визначений ст. 13 ЦПК України, що передбачає саме право особи, яка звертається до суду за захистом порушених, оспорених чи невизнаних прав, визначити межі позовних вимог та обрати спосіб їх захисту.Зазначена норма права є імперативною, яка забороняє вихід за межі позовних вимог та не допускає довільного її тлумачення, що позбавляє суд вийти за межі позовних вимог.

Як неодноразово зазначала Велика палата Верховного Суду, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами; змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа; характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ефективний спосіб захисту має відповідати змісту права чи інтересу; характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не є у даному випадку ефективним, оскільки не відповідає змісту права, характеру оспорення та не стосується права позивача на відшкодування майнової шкоди.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 825,00 грн. у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від т31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача.

Позивачем не доведено, у чому конкретно проявилося страждання, змушенні зміни у його житті та порушення нормалььного способу життя, що саме спричинило йому фізичні та моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними рішеннями/діями/бездіяльністю відповідача та як це співвідноситься з негативними наслідками, що наступили від шахрайських дій невстановлених осіб.

Також позивач не навів будь-яких обґрунтувань, у чому саме полягала завдана моральна шкода та із чого вона виходила, визначаючи її розмір у сумі 10 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258-260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» Макарівської селищної ради про стягнення коштів набутих без достатньої правової підстави - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13 березня 2026 року.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 Цивільного процесуального кодексу України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Комунальне підприємство «Макарівське виробниче управління житлово-комунального господарства» Макарівської селищної ради, , адреса: вул. Варшавська, буд. 6, смт. Макарів, Київська область, 08001.

Суддя: Н.О. Бізяєва