ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року

м. Київ

справа № 308/1723/18

провадження № 61-7714св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж Марина Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракушинець Андрій Андрашович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року у складі судді Фазикош О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М. В., про визнання недійсним кредитного договору, додаткової угоди до кредитного договору, договору іпотеки та зобов`язання вчинення дій.

Позовну заяву обґрунтував тим, що 21 лютого 2005 між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», а надалі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», укладено кредитний договір № MKZ7GK04400010, відповідно до якого йому надано Банком позику в іноземній валюті (долари США) для придбання нерухомого майна (житла) на умовах іпотеки. Загальний розмір позики складав 16 669,00 дол. США що станом на 21 лютого 2005 року за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складало 88 345,70 грн.

Зазначав, що зміст та умови цього кредитного договору були заздалегідь розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, без жодної його участі та без надання йому, можливості приймати участь у розробці (чи корегуванні) такого договору. Тому, він (як позичальник) був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були йому запропоновані банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.

Також зазначав, що згідно з пунктом 1.1 кредитного договору, за користування кредитом передбачена сплата відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %; договір укладено на строк з 21 лютого 2005 року до 20 лютого 2015 року включно, із встановленням обов`язкового-щомісячного платежу у розмірі 264,66 дол. США з періодом його сплати з 22 до 28 число кожного місяця (ануїтетні платежі). Для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, 22 лютого 2005 року у м. Ужгороді між ним (як іпотекодавцем) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (як іпотекодержателем) укладено відповідний договір іпотеки, згідно з яким забезпеченням була належна йому, на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , яка придбана ним за рахунок коштів, отриманих за вказаним кредитним договором. Нотаріальне посвідчення договору іпотеки (нотаріальний бланк ВСА № 046168) вчинене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М. В. (запис в реєстрі: № 370). Відповідно до такого договору іпотеки накладено заборону відчуження вказаної вище квартири у м. Ужгороді (запис в реєстрі: № 87).

Наголошував на тому, що згідно з законодавством передбачено передумову обов`язкової необхідності для банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, яке законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ`я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. У протилежному випадку, відсутність в умовах спірного правочину зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Зазначав, що через різке падіння курсу гривні та зростання заборгованості за вказаним валютним кредитним договором, під впливом тяжких фінансових обставин, він погодився на пропозицію банку про реструктуризацію свого кредитного зобов`язання. 16 жовтня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». було укладено додаткову угоду до зазначеного кредитного договору. До такої додаткової угоди було приєднано відповідний графік платежів (графік погашення) на подальший період: з 28 жовтня 2012 року до 20 лютого 2015 року (крайній строк виконання зобов`язань). Відповідно до пункту 3 додаткової угоди викладено у новій редакції пункт 1.1 кредитного договору. Зокрема новою редакцією такого найбільш суттєвого (істотного) пункту передбачено, що строк дії кредитного договору залишився без змін - до 20 лютого 2015 року включно, а загальна сума позики збільшена до 17 208,26 дол. США (розмір позики збільшено на суму наявної на той час заборгованості за кредитом). Процента ставка за кредитним договором також залишилась без змін - 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Також зазначав, що відбулось суттєве збільшення розміру щомісячних платежів за таким («оновленим») кредитним договором, зокрема банком встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 дол. США. Отже, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування.

Крім того, зазначав, що згідно з передбаченою додатковою угодою новою редакцією пункту 1.1 кредитного договору, передбачені обов`язки позичальника сплатити винагороду банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати. При цьому, в додатковій угоді не вказано про який саме фінансовий інструмент йдеться. Пунктом 7 додаткової угоди передбачено, що в разі порушення позичальником строків по сплаті відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених в кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань зі сплати відсотків та винагород позичальник сплачує Банку неустойку у наступних розмірах (у порівнянні з кредитним договором обсяг відповідальності позичальника суттєво збільшено): 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених кредитним договором. Визначено, що сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язань по сплати обумовлених вище відсотків та винагород. Також пункт 7 додаткової угоди передбачає, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років. У той же час, жодних умов збільшення тривалості термінів позовної давності для можливих вимог до банку зі сторони позичальника ні кредитним договором, ні додатковою угодою не передбачено.

Стверджував на те, що додаткова угода не передбачає жодних умов про збільшення обсягів відповідальності банку (або встановлення додаткової відповідальності - крім передбаченої в пункті 4.2 самого договору) в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов кредитного договору.

Також стверджував, що аналіз основних положень та істотних умов додаткової угоди (яка укладалась в рамках реструктуризації кредитного зобов`язання) свідчить про те, що 16 жовтня 2012 року у новій редакції викладено пункт 1.1 кредитного договору від 21 лютого 2005 року. Зокрема, замість загальної суми кредиту в розмірі 16 669,00 дол. США (яка дійсно видана позивачу 21 лютого 2005 року) у новій редакції вказано загальну суму кредиту вже у розмірі 17 208,26 дол. США, яку 21 лютого 2005 року (тобто, майже 7,5 років перед цим) позивач не отримував і об`єктивно отримати станом на 16 жовтня 2012 року не міг.

Зазначав, що через збільшення суми виданого кредиту, відповідно, відбулось збільшення розміру щомісячних платежів по такому («оновленому») кредиту - встановлено щомісячний платіж вже у розмірі 332,34 дол. США. Таким чином, збільшились розміри фінансових зобов`язань споживача, змінились істотні умови кредитування (найбільш суттєві, основні умови).

Наголошував, що додатковою угодою встановлені його обов`язки як позичальника щодо сплати винагороду банку за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,32 % від суми щомісяця в період сплати (в жодному з випадків в угоді не конкретизовано про який саме фінансовий інструмент йде мова). При цьому, в кредитному договорі аналогічні положення та умови, тобто про здійснення оплат саме за надання фінансового інструменту, відсутні.

Вказував на те, що йому надано банком новий (оновлений) кредит, у новому (збільшеному) розмірі. Змінились (збільшились) розміри щомісячних платежів за таким зобов`язанням. При цьому, такий «новий» кредит в розмірі 17 208,26 дол. США (як мінімум у розмірі 539,26 дол. США - різниця між загальними сумами кредиту) - це розмір простроченої заборгованості, а не «реальні» кошти, які були видані в іноземній валюті, що станом на 16 жовтня 2012 року було заборонено у відповідності до абзацу 3 частини першої статі 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Наголошував на тому, що з огляду на зміст додаткової угоди від 16 жовтня 2012 року та факт збільшення розміру кредитного зобов`язання за рахунок суми коштів, яких станом на 21 лютого 2005 року не існувало і кредитним договором передбачено не було, такий правочин, який відбувся 16 жовтня 2012 року між ним та відповідачем по суті є укладенням нового кредитного договору (хоча й у формі Додаткової угоди) і підпадає під окремі ознаки рефінансування кредиту, що, відповідно, передбачає укладення нового кредитного договору, а не додаткової угоди до попереднього/основного кредитного договору. Відповідно, укладення нового договору про надання споживчого кредиту передбачає обов`язкове виконання кредитодавцем вимог та дотримання обмежень (заборон), які передбачені статтями 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, 16 жовтня 2012 року з боку відповідача цього зроблено не було, про причини йому не відомо.

Також наголошував на тому, що станом на дату подання до суду цієї позовної заяви всього на користь Банку за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 надійшли кошти на загальну суму 51 399,80 дол. США (згідно електронної виписки Банку). Водночас, згідно з випискою інтернет-банкінгу «Приват24» на користь відповідача за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 всього надійшли кошти на загальну суму 51 117,60 дол. США. А згідно з листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 грудня 2017 року № 20.1.0.0.0/7-20171122/1745 на користь відповідача за кредитним договором від 21 лютого 2005 року всього надійшли кошти на загальну суму 46 999,51 дол. США.

Переконував, що якщо вважати, що за кредитним договором загальний розмір «реально» наданої йому позики становить 16 669,00 дол. США, а вказаний у додатковій угоді загальний розмір позики 17 208,26 дол. США сформований шляхом додавання до «первинної» суми позики суми (розміру) простроченої заборгованості, то слід рахувати, що загальний розмір наданої йому банком позики становить 16 669,00 дол. США, а не 17 208,26 дол. США. Різниця між розміром позики та розміром надходжень на користь банку за кредитним договором становить 34 730,80 дол. США (від найбільшої суми 51 399,80 мінус 16 669,00), що за курсом НБУ станом на 19 лютого 2018 року складає 937 384,29 грн.

Крім того, переконував, що станом на день звернення до суду із цим позовом на розгляді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа № 308/6966/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010. Позиція ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій справі полягає у тому, що він не у повному обсязі погасив цей кредит, залишок заборгованості становить 700-1000 дол. США (при початковій позовній вимозі 2 793,64 дол. США). Зазначав, що він проти таких позовних вимог банку заперечує повністю, оскільки свої кредитні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає виконаними у повному обсязі.

З огляду на викладене та урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, ОСОБА_1 остаточно просив суд:

- визнати недійсним кредитний договір від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010, укладений між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- визнати недійсною додаткову угоду від 16 жовтня 2012 року до кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010, укладену між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк»;

- застосувати наслідки недійсності вказаних кредитного договору та додаткової угоди до нього (в тому числі щодо договору іпотеки від 22 лютого 2005 року (нотаріальний бланк ВСА № 046168), укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» на забезпечення виконання кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010, та шляхом застосування двосторонньої реституції із врахуванням вказаної різниці між розміром фактично отриманої ним позики готівкою в іноземній валюті та розміром надходжень на користь відповідача за кредитним договором № MKZ7GK04400010.

У липні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на позов ОСОБА_1 , в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог та наявність підстав для відмови й їх задоволенні.

Крім того, у вказаному відзиві банк заявив суду про пропуск позивачем позовної давності.

Стверджував, що сплив строку слід обчислювати із дати укладення договору, додаткової угоди до такого договору іпотеки, оскільки обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги відповідають моменту вчинення правочину, відтак, особі слід було реалізувати право на звернення до суду відповідно до 21 лютого 2008 року/16 жовтня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, оскільки позивач не спростував того, що на момент укладення таких правочинів сторони досягли згоди щодо всіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним; позивач не довів факту введення його в оману або застосування банком нечесної підприємницької практики; виконання позивачем кредитного договору в частині погашення кредиту та сплати процентів за користування коштами протягом 9 років підтверджує те, що умови такого правочину були йому відомі, зрозумілі та прийнятні; підписання сторонами додаткової угоди з метою реструктуризації існуючого боргу не є правочином, вчиненим під впливом тяжкої обставини в розумінні статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивач не надав належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, зокрема з моменту укладення та підписання оспорюваного кредитного договору 21 лютого 2005 року та укладенням додаткової угоди від 16 жовтня 2012 року, то саме з цього моменту позивач міг дізнатися про порушення його прав, а отже ним пропущено позовну давність про застосування якої заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракущинець А. А., залишено без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракушинець А. А., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 755/15848/20, від 22 листопада 2023 року у справі № 619/1384/21, від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- неправильно встановили фактичні обставини справи та не надали належної оцінки наявним у справі доказам;

- залишили поза увагою доводи заявника щодо оскарження додаткової угоди до кредитного договору;

- застосували принципи свободи договору та рівності сторін, які у правовідносинах споживач-банк не застосовуються;

- проігнорували, що під час укладення спірного кредитного договору та додаткової угоди Банк не надав йому усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування;

- не врахували, що недійсність та нікчемність окремих складових кредитного договору свідчить про його недійсність в цілому;

- не надали належної оцінки висновкам експерта від 03 липня 2023 року № СЕ-19/107-23/6082-ЕК, який виготовлений за наслідками проведення судової економічної експертизи;

- не звернули увагу на те, що банк під час укладання оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту;

- проігнорували, що підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням;

- не надали належної оцінки тому, що 16 жовтня 2012 року фактично відбулось надання заявнику банком нового (додаткового) кредиту в іноземній валюті;

- помилково вважали, що до спірних правовідносин не можна застосувати категорії встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка набула чинності після укладення оспорюваного кредитного договору;

- не врахували, що часткове виконання заявником умов кредитного договору не змінює його правову природу невідповідності обов`язковим нормам закону;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.

У липні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,в якому зазначило про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракушинець А. А., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду пояснення, в яких виклав заперечення щодо мотивів відзиву АТ КБ «ПриватБанк» на його касаційну скаргу та просив таку скаргу задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракушинець А. А., на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області матеріали справи № 308/1723/18; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 308/1723/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 лютого 2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі директора Закарпатського РУ ЗАТ КБ «ПриватБанк» Ковача В. С. та ОСОБА_1 , уклали кредитний договір № MKZ7GK04400010 терміном дії до 20 лютого 2015 року.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного кредитного договору ОСОБА_1 надано кредитні готівкою через касу у вигляді не поновлюваної лінії в розмірі 16 669,00 дол. США, на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 15 000,00 дол. США, 844,00 дол. США страхування нерухомості, 825,00 дол. США особисте страхування. За користування кредитом передбачена сплата відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; комісії в розмірі 2 % від суми виданого кредиту спочатку в момент видання кредиту (разова комісія) та щомісячної комісії в розмірі 0,32 %. Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячно в період сплати, з «22» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний) платіж у сумі 264,66 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за відсотками та кредитом.

Водночас зазначений пункт договору передбачав, що для виконання цього договору банк відкриває позичальнику: рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості; кредитний рахунок № НОМЕР_2 ; рахунок за відсотками № НОМЕР_3 ; рахунок для обліку комісії № 0054.

Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека (двокімнатна кімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 55.07 кв. м, яка належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки тощо, надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.

При цьому у кредитному договорі визначено права та обов`язки сторін договору.

Так, відповідно до пункту 2.1 банк зобов`язувався: надати кредит шляхом і у межах сум, обумовлених пунктом 1.1 цього договору, а також за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених підпунктом 2.2.6 цього договору, (підпункт 2.1.1.), відкрити рахунки, зазначені в пункті 1.1 (пункт 2.12), здійснювати планові платежі з погашення кредиту за рахунок коштів, що надійшли на рахунок для зарахування коштів, відповідно до пунктів 1.1, 3.3 цього договору (підпункт 2.1.5), здійснювати платежі в рахунок дострокового погашення кредиту відповідно до пунктів 3.3 , 3.11 цього договору якщо інше не передбачено пунктом 6.2 договору.

Обов`язки позивальника передбачені пунктом 2.2 договору, та включають крім іншого використати кредит на цілі зазначені в пункті 1.1 цього договору (підпункт 2.2.1), сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до пункти 1.1, 3.1, 3.2 цього поговору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту (підпункт 2.2.2), сплатити Банку комісію згідно з пунктам 1.1 та 3.11 цього договору (підпункт 2.2.3).

Згідно з підпунктом 2.3.2. кредитного договору, в разі неотримання банком протягом 20-ти днів листовної відповіді позичальника зі згодою сплачувати новий розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до вказаного вище підпункту 2.3.1, банк, на власний розсуд, має право: а) змінити умови договору - витребувати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування; або б) розірвати договір в судовому порядку (при цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором); або в) згідно зі статтею 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору із спрямуванням позичальнику відповідного повідомлення (при цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором). Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.

Відповідно до підпункту 2.3.6 кредитного договору, банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої пунктом 1.1 договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на закладене майно, при настанні умов, передбачених підпунктом 2.3.2 цього договору.

Крім цього, відповідно до підпункту 2.3.9 договору банк має право переуступати право вимоги за цим договором третім особам, письмово повідомивши про цей факт позичальника протягом 5-ти днів після такої поступки.

Згідно з підпунктом 2.4.1 кредитного договору, позичальник, за згодою з банком має право: здійснювати дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту. При цьому позичальник зобов`язаний одночасно сплатити банку суму відсотків, суму комісії відповідно до пунктів 1.1, 3.11 кредитного договору, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту (частини кредиту) у банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно з пунктом 4.1 договору.

Пункт 4.1 кредитного договору передбачає, що при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених підпунктом 2.2.2 договору (сплата відсотків), підпунктом 2.2.3 договору (сплата комісії) договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору, у випадку невиконання банком зобов`язань по видачі кредиту згідно з пунктом 2.11 цього договору за умови виконання позичальником зобов`язань, передбачених підпунктом 2.2.6 цього договору, банк сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,1 % річних від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання такого зобов`язання банку (за винятком випадків, передбачених підпунктом 2.3.5 договору).

Для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору, 22 лютого 2005 року у м. Ужгороді між позивачем (Іпотекодавець) та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, згідно якого забезпеченням є належна ОСОБА_1 на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , яка придбана за рахунок коштів, отриманих за вказаним кредитним договором.

Нотаріальне посвідчення договору іпотеки (нотаріальний бланк ВСА № 046168) вчинене приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Балаж М. В. (запис в реєстрі: № 370). Відповідно до такого договору іпотеки накладено заборону відчуження вказаної вище квартири у м. Ужгороді (запис в реєстрі: № 87).

24 лютого 2005 року, в рамках виконання умов кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010, позивачем отримано через касу ЗАТ КБ «ПриватБанк» кошти у розмірі 15 000,00 дол. США, що підтверджується ордером-розпорядженням від 24 лютого 2005 року та заявою на видачу готівки від 24 лютого 2005 року № 100

16 жовтня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено додаткову угоду до зазначеного кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010.

Згідно з пунктом 1 такої угоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 247,82 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня 247,82 дол. США.

Відповідно до пункту 3 укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди від 16 жовтня 2012 року, пункт 1.1 кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 викладено у новій редакції. Зокрема, новою редакцією пункту 1.1 кредитного договору передбачено, що строк дії кредитного договору залишився без змін, а загальна сума позики складала 17 208,26 дол. США на наступні цілі: споживчі потреби у сумі 150 00,00 дол. США, 844,00 дол. США страхування нерухомості, 825,00 дол. США особисте страхування.

Згідно з пунктом 7 додаткової угоди передбачено, що в разі порушення позичальником строків зі сплати відсотків за користування кредитом та винагород, зазначених у кредитному договорі, за весь період неналежного виконання таких зобов`язань зі сплати відсотків та винагород. Позичальник сплачує банку неустойку у наступних розмірах: 100 % від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100 % від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених кредитним договором.

Сплата позичальником штрафу здійснюється за кожен місяць такого порушення, починаючи з останнього місяця належного виконання позичальником зобов`язань зі сплати обумовлених вище відсотків та винагород.

Також пунктом 7 додаткової угоди передбачено, що терміни позовної давності на вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за кредитним договором встановлюється тривалістю 50 (п`ятдесят) років.

Доданий до додаткової угоди графік погашення заборгованості, передбачає щомісячне внесення позичальникам рівними частками суми у розмірі 332,34 дол. США.

Відповідно до Анкети-заяви від 18 жовтня 2012 року позивач ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі, своїм підписом він підтверджує факт про надання йому інформації про умови кредитування в ПриватБанк.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що у червні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило суд стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 900,97 дол. США, що еквівалентно 22 803, 55 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 травня 2019 року у справі № 308/6966/15-ц, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 30.10.2019, у цьому позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2021 року касаційне провадження у справі № 308/6966/15-ц закрито.

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 308/6966/15-ц встановлено, зокрема, що 21 січня 2015 року ОСОБА_1 як діючий військовослужбовець письмово звернувся на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про необхідність проведення перерахунку зобов`язань за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 (із врахуванням здійснених платежів починаючи з першого дня настання особливого періоду).

На підтвердження статусу військовослужбовця одночасно з вказаною заявою відповідачем цінним листом надіслав оригінал довідки Управління Служби безпеки України в Закарпатській області від 20 січня 2015 року, яка свідчить про те, що позивач проходить військову службу в Службі безпеки України з 14 листопада 2000 року.

Відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12 листопада 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20151102/1891 станом на 17 березня 2014 року сума заборгованості відповідача за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 становила 4 358,12 дол. США.

Згідно з випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 жовтня 2017 року № OR8TU78QEP6JDNFM за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 загальна сума платежів, які вказано у графі «Платіж клієнта», за період з 20 березня 2014 року до 13 травня 2016 року включно становить 4 917,44 дол. США.

На погашення кредитного зобов`язання за договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 з початку дії в Україні особливого періоду з 13 травня 2016 року позивачем здійснено оплати у загальному розмірі 4 917,44 дол. США, тобто на 559,32 дол. США більше від загальної суми заборгованості відповідача станом на 17 березня 2014 року.

20 березня 2014 року (після початку особливого періоду) ОСОБА_1 сплачено на погашення кредиту платіж в розмірі 1 043,24 дол. США, цим платежем ним будо повністю погашено прострочену на той час заборгованість за кредитом і станом на 20 березня 2014 року прострочена заборгованість за тілом кредиту, відсоткам комісії та пені була відсутня, а поточна (непрострочена) заборгованість за кредитом становила 3 295,20 дол. США.

Після 20 березня 2014 року ОСОБА_1 на погашення кредиту за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010 сплатив 3 522,65 дол. США, що є більше ніж його поточна заборгованості; нараховані в розрахунку заборгованості банку суми виникли внаслідок того, що позивач після 17 березня 2014 року продовжував нараховувати відповідачу відсотки, комісію та пеню, і частину сплачених ОСОБА_1 сум спрямовував на погашення нарахованої таким чином заборгованості. Однак, такі дії банку є неправомірними та суперечать частині п`ятнадцятій статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 308/6966/15-ц також встановлено, що станом на 14 червня 2016 року відповідач, з огляду на його звільнення як військовослужбовця протягом дії особливого періоду від сплати штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед банками та процентів за користування кредитом, фактично вже у повному обсязі виконав свої зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010.

Зміст вказаного рішення суду не свідчить про те, що ОСОБА_1 заперечував факт укладання ним кредитного договору, чи стверджував про порушенні його прав під час підписання спірних кредитного договору та додаткової угоди. Натомість у вказаній справі ОСОБА_1 визнавав, що між ним та Банком укладено кредитний договір, та що ним отримано кредитні кошти у розмірі 15 000,00 дол. США.

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Згідно з частиною першою статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що споживачем є громадянин, який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити: назву товару; зазначення нормативних документів, вимогам яких повинні відповідати вітчизняні товари (роботи, послуги); дані про основні властивості товарів (робіт, послуг), а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об`єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров`я речовин порівняно з вимогами нормативно-правових актів та нормативних документів і протипоказання щодо застосування; позначку про застосування генної інженерії під час виготовлення товарів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання товарів (виконання робіт, надання послуг); дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов`язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання товарів (робіт, послуг); термін придатності (служби) товарів (робіт, послуг), відомості про необхідні дії споживача після його закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та адресу виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Інформація, передбачена пунктом 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до товарів (наслідків робіт, послуг), на етикетці, а також маркуванням чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів товарів (робіт, послуг) або в окремих сферах обслуговування.

Якщо надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про товар (роботу, послугу) та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання товару (роботи, послуги), який не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; неможливість використання придбаного товару (роботи, послуги) за призначенням - споживач має право вимагати надання у розумно короткий, але не більше місяця, термін належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений термін не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - він має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 17 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Закріплена у статті 204 ЦК України презумпція правомірності правочину передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Водночас суд може визнати недійсними і правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України).

За змістом статті 233 ЦК України ознаками правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для кваліфікації правочину за статтею 233 ЦК України необхідна обов`язкова наявність двох умов у сукупності: тяжкої обставини і вкрай невигідних умов вчинення правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 401/218/18, від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку,дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, оскільки позивач не спростував того, що на момент укладення таких правочинів сторони досягли згоди щодо всіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним; позивач не довів факту введення його в оману або застосування банком нечесної підприємницької практики; виконання позивачем кредитного договору в частині погашення кредиту та сплати процентів за користування коштами протягом 9 років підтверджує те, що умови такого правочину були йому відомі, зрозумілі та прийнятні; підписання сторонами додаткової угоди з метою реструктуризації існуючого боргу не є правочином, вчиненим під впливом тяжкої обставини в розумінні статті 233 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що до спірних правовідносин не можна застосувати категорії встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка набула чинності після укладення оспорюваного кредитного договору, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»» Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору ніж існувала до вказаних змін.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною першою статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Винятки з цього правила допускаються виключно в наступних випадках: за наявності вказівки в законі про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили; у загальному правилі про неодмінне надання зворотної сили кримінальному закону, який скасовує або пом`якшує кримінальну відповідальність.

Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Оспорюваний кредитний договір № MKZ7GK04400010 було укладено сторонами у лютому 2005 року, тобто до набрання чинності статей 11, 18 Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів»; оспорювана додаткова угода від 16 жовтня 2012 року є правочином яким по суті лише внесено зміни до існуючого кредитного договору, а відтак кредитний договір не може бути визнаний недійсним з підстав його невідповідності вказаним нормам Закону в редакції від 01 грудня 2005 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18).

Подібних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 06 листопада 2019 року в справі № 727/557/16-ц та від 14 лютого 2022 року у справі № 308/8850/15.

Доводи касаційної скарги про те, що 16 жовтня 2012 року фактично відбулось надання заявнику банком нового (додаткового) кредиту в іноземній валюті, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи вказані доводи заявника як безпідставні апеляційний суд правильно виходив із того, що на підставі додаткової угоди від 16 жовтня 2012 року жодної нової видачі кредиту заявнику не відбулося, а лише збільшено тіло кредиту на суму 539,26 дол. США вже наявної простроченої заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21 лютого 2005 року № MKZ7GK04400010. Водночас апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказане збільшення тіла кредиту не порушує прав боржника, оскільки на вказану суму перестали нараховуватись неустойки, а почали нараховуватись поточні відсотки, вирівнялася платіжна дисципліна.

Суд касаційної інстанції в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта від 03 липня 2023 року № СЕ-19/107-23/6082-ЕК, який виготовлений за наслідками проведення судової економічної експертизи, є безпідставними.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, свідчить про те, що судом першої інстанції досліджено висновок експерта від 03 липня 2023 року, згідно якого судова економічна експертиза Закарпатським НДЕКЦ проведена за заявою позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції встановив, що у цьому висновку експерт, констатував, що «визначити розмір щомісячного платежу за користування кредитом, відповідність щомісячного платежу 264,66 дол. США умовам пункту 1.1 кредитного договору та 332,34 дол. США умовам додаткової угоди (суми/розміру позики, строку/терміну кредитування, розміру відсотків за користування кредитом, розміру разової комісії та щомісячної комісій, порядку розрахунків та порядку погашення заборгованості) не надається за можливе з причин викладених у дослідницькій частині». Водночас у дослідницькій частині цього висновку експертом вказано зокрема на те, що Банком не надано всіх необхідних для проведення експертизи документів, а також вказано на те, що «…, виходячи з наведеного та враховуючи те, що у пункті 1.1 кредитного договору зазначено дві суми для розрахунку кредиту і відсотків - 16 669,00 та 15 000,00 дол. США, не має чітко зазначених умов сплати щомісячної комісії, а пункт 3.11 в договорі відсутній, та ненадання на дослідження Графіку погашення заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2005 року (Додаток 1), йому (експерту) не надається за можливе надати відповідь на запитання щодо відповідності розміру щомісячного платежу за користування кредитом (264,66 дол. США) умовам кредитного договору від 21 лютого 2005 року № MKZ7FK04400010: суму/розмір позики, строк/термін кредитування, розмір відсотків за користування кредитом, розмір разової комісії та щомісячної комісій, порядок розрахунків та порядок погашення заборгованості».

З наслідком вивчення вказаного висновку експерта, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що експертом не встановлено обставин які б свідчили про те, що передбачений пунктом 1.1 оспорюваного кредитного договору розмір щомісячного платежу за користування кредитом (264,66 дол. США) умовам такого договору, в тому числі передбачені кредитним договором: суму/розмір позики, строк/термін кредитування, розмір відсотків за користування кредитом, розмір разової комісії та щомісячної комісії, порядок розрахунків та порядок погашення заборгованості не відповідає.

Також суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно зазначив про те, що висновок експерта за результатами проведення судово - економічної експертизи від 03 липня 2023 року № СЕ-19/107-23/6082-ЕК, на який посилається позивач, не спростовує дійсності кредитного договору та додаткової угоди, оскільки не спростовує обізнаність та погодження ОСОБА_1 з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі, і з сукупною вартістю кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за кредитним договором та сукупної вартості кредиту у вигляді абсолютного здороження кредиту, а може бути підставою лише для правильного обрахування суми боргу позичальника перед банком, в разі встановлення судом обставин, що свідчать про помилковість наведених банком розрахунків заборгованості. А тому у сукупності із іншими встановленими судом обставинами та дослідженими доказами не може бути підставою для задоволення позову.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що банк під час укладання оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, є необґрунтованими, оскільки позивач у цій справі не надав суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Посилання у касаційній скарзі на те, що під час укладення спірного кредитного договору та додаткової угоди банк не надав йому усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування є безпідставні, оскільки оспорюваний кредитний договір із додатковою угодою до нього укладені сторонами у письмовій формі, вони містять положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки та умови встановлення нового розміру процентної ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту з яким позивач ознайомився та підтвердив цей факт своїм підписом.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 755/15848/20, від 22 листопада 2023 року у справі № 619/1384/21, від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц та інших є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували принципи свободи договору та рівності сторін, які у правовідносинах споживач-банк не застосовуються, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм чинного цивільного законодавства України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою аргументи заявника щодо оскарження додаткової угоди до кредитного договору, є безпідставними, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявниці з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ракушинець Андрій Андрашович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 листопада 2023 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник