У Х В А Л А

11березня 2026року

м. Київ

справа № 202/10424/24

провадження № 14-14цс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Воробйової І. А.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації російською федерацією природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року у складі судді Доценко С. І. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів Космачевської Т. В., Агєєва О. В., Никифоряка Л. П.,

УСТАНОВИЛА:

1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

2. Позов мотивував тим, що він є громадянином України. Зареєстрований та постійно проживає на території України.

Вказував, що починаючи з 2014 року, після того як російська федерація незаконно здійснила військове вторгнення, він зазнає моральної та психологічної шкоди, а також значних майнових втрат.

Внаслідок незаконної окупації АР Криму та Донецької області російська федерація присвоїла чимало українських родовищ корисних копалин, внаслідок чого український народ, тобто громадяни України, понесли збитки у сумі більше 36 трильйонів дол. США.

Вважає, що особисто йому спричинена майнова шкода в розмірі 1 990 149,79 дол. США. Крім того, такі дії російської федерації завдали йому моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн.

Також через постійні обстріли з боку відповідача значно погіршився його стан здоров`я.

3. Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з російської федерації на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн.

4. 26 серпня 2024 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження в цій справі. Призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 21 жовтня 2024 року о 14:30. В судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі.

5. 20 січня 2025 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Надано ОСОБА_1 строк п`ять днів з дня отримання ухвали для усунення зазначених в ухвалі недоліків, а саме сплати судового збору в розмірі 5 000,00 грн або надання доказів на підтвердження наявності підстав для застосування положень пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», які зазначено в ухвалі.

6. Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він відноситься до кола осіб, на яких поширюється пункт 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до відомостей паспорта позивач не має реєстрації на окупованій території України. До позовної заяви не додані докази на підтвердження його вимушеного переселення з тимчасово окупованої території, поранення, перебування в полоні, викрадення, незаконного позбавлення волі, а також порушення права власності на рухоме / нерухоме майно.

7. 17 лютого 2025 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Роз`яснено позивачу право повторного звернення з такою позовною заявою після усунення зазначених в ухвалі недоліків.

8. Суд першої інстанції ухвалу мотивував тим, що оскільки позивач недоліки, зазначені в ухвалі від 20 січня 2025 року, не усунув судовий збір не сплатив, доказів про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору суду не надав, то позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.

9. 04 червня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року - без змін.

10. Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що в позовній заяві ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду у сумі 500 000,00 грн внаслідок експропріації російською федерацією природних ресурсів проти українського народу під час збройної агресії, зазначивши, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту російської федерації вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно.

На переконання апеляційного суду, законодавець передбачив звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку зі збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели, зокрема, до порушення права власності на нерухоме та рухоме майно, тільки те, що належить особисто позивачу. Судом встановлено, що позивач не є вимушено переселеною з тимчасово окупованих територій України особою, що він був поранений чи перебував у полоні, незаконно був позбавлений волі або викрадений, а також внаслідок таких дій порушено його право власності на рухоме / нерухоме майно.

Отже, ОСОБА_1 не є тією особою, яка підлягає звільненню від сплати судового збору в розумінні пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

11. У червні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року, направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

12. Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права. Суд першої інстанції скасував через пів року власну ухвалу про відкриття провадження у справі, помилково вважав, що пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» відноситься лише до осіб, які отримали статус вимушених переселенців. Суд апеляційної інстанції цим обставинам не надав належної оцінки попри те, що розгляд апеляційної скарги провів без сплати судового збору.

13. 02 липня 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ухвалою відкрила касаційне провадження у справі № 202/10424/24 та витребувала справу із суду першої інстанції, а ухвалою від 21 жовтня 2025 року призначила справу № 202/10424/24 до судового розгляду.

У цій ухвалі колегія суддів зазначила, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

14. 11 лютого 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про передачу справи № 202/10424/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 ЦПК України, зокрема, для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2025 року у справі № 911/591/25, щодо застосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Колегія суддів зазначила, що згідно з пунктом 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, зокрема, звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Отже, пільги, надані цим Законом особі, відповідно до її статусу та у пов`язаних з його реалізацією справах не розповсюджуються на подання позовів, відмінних за характером спору.

Водночас, на думку колегії суддів, у Верховному Суді склалася неоднорідна практика щодо застосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Так, колегія суддів звернула увагу на те, що у постанові від 11 листопада 2025 року у справі № 911/591/25 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив: «Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що дана норма не підлягає застосування у цьому випадку, оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави - агресора і ця норма Закону містить пряме вказання до застосовування і не має розповсюдження до справ за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором, як і таких що замінюють або доповнюють останню). Однак позивач, у якості відповідачів, визначає господарюючих суб`єктів, а не саму державу - агресора, що не свідчить про наявність підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки приписи вказаної норми такої умови не передбачають».

Також зауважила, що у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2025 року у справі № 947/16221/24 (провадження № 61-13223св24) зазначено: «Позивач обґрунтовував позов до російської федерації про відшкодування моральної шкоди тим, що 24 лютого 2022 року росія здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, внаслідок територистичних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, адже він опинився на межі життя і смерті. Через військові події він змушений перебувати в бомбосховищах, не спати вночі та постійно перебувати в тривозі. Через війну залишився безробітним, не може реалізувати себе на ринку праці, постійно відчуває хвилювання за власне життя. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Аналіз практики ЄСПЛ дає змогу зробити висновок, що термін «майно» стосується цілої низки об`єктів, щодо яких у фізичних і юридичних осіб виникли або можуть виникати в майбутньому майнові інтереси, зокрема щодо очікуваного доходу. Зміст терміна охоплює як наявне майно, так й активи, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може обґрунтувати, що вони випливають із його «законних очікувань» (рішення ЄСПЛ у справах «Мелахер та інші проти Австрії» від 19 грудня 1989 року, «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» від 20 листопада 1995 року, «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року, «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Остапенко проти України» від 14 червня 2007 року). Отже, концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». За певних обставин справи законне очікування на отримання певного активу може розглядатися як «майно» відповідно до практики ЄСПЛ, що дозволяє його захистити від неправомірного втручання згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, в судовому рішенні. Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року). Тобто суд першої інстанції мав вимагати від позивача уточнити свої позовні вимоги саме в контексті можливості застосування пункту 22 статті 5 Закону про судовий збір, однак цього не зробив. Не звернув уваги на цю обставину і суд апеляційної інстанції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 947/16602/24 (провадження № 61-13565св24) зазначено: «Результат аналізу вказаної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту російської федерації вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно. У справі, що переглядається, ОСОБА _1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди у зв?язку із порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права на мирне володіння своїм майном внаслідок збройної агресії російської федерації, що призвело до порушення права власності позивача на нерухоме майно. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без руху апеляційну скаргу, а згодом її повертаючи, не врахував пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не звернув уваги на те, що вказаною нормою передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку з збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до порушення права власності на нерухоме майно. Апеляційний суд залишив поза увагою те, що ОСОБА _1 звернувся з позовом до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди у зв?язку з збройною агресією, що призвело до порушення права власності на нерухоме майно, а тому він є таким, що відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання цього позову. За таких обставин Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поклав на заявника обов`язок зі сплати судового збору та повернув апеляційну скаргу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 463/5308/22 (провадження № 61-876св23) вказано: «Апеляційний суд, залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_2, а згодом її повертаючи, помилково не врахував приписи пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Суд апеляційної інстанції належно не врахував те, що ОСОБА_2 як третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору звернувся до суду із позовом до держави-агресора про відшкодування шкоди, тому за законом, а саме відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору».

Водночас в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2025 року у справі № 619/1857/25 (провадження № 61-9994ск25) зазначено: «Як убачається з касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, позовна заява ОСОБА _1 не містить доводів, що заявлена нею моральна шкода, завдана у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, призвела позивача до передбачених у цьому пункті наслідків (вимушене переселення з тимчасово окупованих територій, загибель, поранення, перебування в полоні, незаконне позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно (оскільки останнє стосується прав власника майна, а позивач таким не є). Ураховуючи наведене, позивач не звільняється від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги».

В ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 381/5233/24 (провадження № 61-9661ск25) зазначено: «У справі, судове рішення у якій оскаржується в касаційному порядку, ОСОБА _1 звернулася з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди, а не з позовом про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, дія пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» на заявника не поширюється. Крім того, безпідставним є посилання заявника на пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки позовна заява ОСОБА _1 не містить доводів, що заявлена нею моральна шкода, завдана у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, призвела відносно позивача до передбачених у цьому пункті наслідків (вимушене переселення з тимчасово окупованих територій України, загибель, поранення, перебування в полоні, незаконне позбавлення волі або викрадення, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно). Ураховуючи наведене, заявник не звільнена від сплати судового збору за подання цієї касаційної скарги».

15. Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважала за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2025 року у cправі № 911/591/25, та зробити висновок про те, що «від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціяхвідповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільняються позивачі виключно у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно».

16. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

17. Частиною третьою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

18. Отже, умовою прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи з підстав, передбачених частиною третьою статті 403 ЦПК України, є встановлення подібності правовідносин, щодо яких сформульовано висновок про застосування норми права, від якого колегія суддів (палата, об`єднана палата) іншого касаційного суду пропонує відступити.

19. Відповідно до пунктів 25-27, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14- 166цс20) для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин потрібно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

20. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

21. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, потрібним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

22. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

23. Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що правовідносини у справі № 911/591/25, від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанова від 11 листопада 2025 року) у якій колегія суддів пропонує відступити, не є подібними до правовідносин у справі № 202/10424/24.

24. Застосування пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір», за яким позивач у справах за визначеними у цьому пункті вимогами звільняється від сплати судового збору, обумовлено специфічним суб`єктним складом саме цих правовідносин, зокрема відповідачем - державою-агресором.

25. Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 11 листопада 2025 року у справі № 911/591/19 розглядав спір за позовом юридичної особи - товариства до інших юридичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, про солідарне стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок військової агресії російської федерації.

26. Предметом оскарження у цій справі була ухвала господарського суду першої інстанції про залишення позовної заяви товариства без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (не виконано вимоги ухвали щодо надання доказів сплати судового збору за подання позовної заяви). Апеляційний господарський суд цю ухвалу залишив без змін.

27. У згаданій справі колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, що пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не підлягає застосуванню у зазначеному випадку, оскільки за цією нормою від сплати судового збору звільняються лише позивачі за позовом до держави-агресора, ця норма Закону містить пряму вказівку до застосовування і не розповсюджується на справи за позовами до господарюючих суб`єктів (пов`язаних чи не пов`язаних з державою-агресором таких, що замінюють або доповнюють останню). Однак позивач як відповідачів визначив господарюючих суб`єктів, а не саму державу-агресора, що не свідчить про наявність підстави для звільнення позивача від сплати судового збору, оскільки приписи вказаної норми такої умови не передбачають.

28. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не застосував пункт 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у справі № 911/591/19 за суб`єктним складом, оскільки у ній вимоги позовної заяви пред`явлено до суб`єктів господарювання, а не до держави-агресора російської федерації. Касаційний господарський суд не вдавався до оцінки мотивів і обґрунтувань позову для мети застосування вказаної норми.

29. У цьому випадку суб`єктний критерій (разом зі змістовим) має істотне значення, оскільки застосування наведеної норми вимагає специфічного суб`єктного складу.

30. Натомість у справі № 202/10424/24, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, позивач звернувся до суду з позовом саме до держави-агресора російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації російською федерацією природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії.

31. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановив, що позивач не є вимушено переселеною з тимчасово окупованих територій України особою, що він не був поранений, не перебував в полоні, не був незаконно позбавлений волі або викрадений, а також внаслідок таких дій не порушено його право власності на рухоме / нерухоме майно, а отже, не є тією особою, яка підлягає звільненню від сплати судового збору в розумінні пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». За таких обставин cуд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

32. Тобто незастосування пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у цій справі пов`язано не із суб`єктом, до якого пред`явлено позов.

33. З огляду на зазначене відсутні передумови для прийняття цієї справи Великою Палатою Верховного Суду до розгляду за частиною третьою статті 403 ЦПК України.

34. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

35. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

36. Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Справу запозовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації російською федерацією природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

2. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Воробйова

Судді: О. О. Банасько М. В.Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

М. М. Гімон Н. М. Мартинюк

О. А. Губська К. М. Пільков

А. А. Ємець С. О. Погрібний

В. В. Король Т. Г. Стрелець

С. І. Кравченко І. В. Ткач

О. В. Кривенда О. С. Ткачук

В. Ю. Уркевич