УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Карпішиної С.С.,

представника позивача адвоката Остапенка С.О.,

представника відповідача адвоката Гуртовенка Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир - Полісся», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне підприємство будівельна компанія «Гарант-С» про відшкодування майнової шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 292 826,99 грн. майнової шкоди та понесені судові витрати.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 11.12.2025 року позовну заяву у даній справі прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

Від представника третьої особи Приватного підприємства будівельна компанія «Гарант-С» - адвоката Рудика В.Р. надійшло клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування згаданого клопотання представник зазначає, що у матеріалах справи наявна заявка від 10.02.2025 року по договору перевезення від 06.02.2018 року, зі змісту якої випливає, що вантаж металеві листи, які пошкодили автомобіль, перевозились ФОП ОСОБА_1 за замовленням ТОВ «ТПК-Центр». Отже, у даному разі позивач ОСОБА_1 здійснював діяльність саме як суб`єкт господарювання, адже транспортний засіб використовувався з комерційною метою. З огляду на викладене, представник просив закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні 09.02.2026 року представник третьої особи Приватного підприємства будівельна компанія «Гарант-С» - адвокат Рудик В.Р. клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Підтримав клопотання в засіданні і представник відповідача. Адвокат Гуртовенко Р.М. зазначив, що спір виник із господарських правовідносин, так як автомобіль, якому було завдано шкоди, використовувався в господарській діяльності. Належність автомобіля на праві власності фізичній особі впливу на вирішення клопотання не має.

Натомість представник позивача адвокат Остапенко С.О. в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання та зауважив, що шкода була завдана ОСОБА_1 як фізичній особі і тому позивач саме як фізична особа власник транспортного засобу мав право звернутися із позовом у порядку цивільного судочинства.

В судове засідання 12.02.2026 року представник третьої особи Приватного підприємства будівельна компанія «Гарант-С» - адвокат Рудик В.Р. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З`ясувавши думку представників сторін та третьої особи, дослідивши окремі матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність у сфері суспільного виробництва, спрямована на виробництво та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Відповідно до статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. Правовий статус «фізична особа-підприємець» само собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє як підприємець у всіх правовідносинах.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18); від 24 квітня 2018 року в справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18); від 15 травня 2019 року в справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19); від 21 вересня 2019 року в справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19); від 03 липня 2019 року в справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19; від 09 жовтня 2019 року в справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19); від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.

Відповідно до статей 319 та 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, зокрема, для здійснення підприємницької діяльності.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

В матеріалах справи наявні заявка №ТР000247 від 10.02.2025 на перевезення вантажу по договору перевезення (транспортного експедирування) №06/02/18-1 від 06.02.2018 та товарно-транспортна накладна №26ЖТ021101 від 11.02.2025 року, з яких слідує, що позивач по справі ОСОБА_1 , ФОП, виступав як автомобільний перевізник вантажу у вигляді металопрофілю до об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Однак, н аявність у ОСОБА_1 статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як ФОП він діє в такому статусі в усіх правовідносинах, зокрема й деліктних, що виникли внаслідок завдання втрат (збитків), яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням належного їй майна.

Суд вважає помилковим твердження представника третьої особи про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки ОСОБА_1 зареєстрований як ФОП, позивач здійснював діяльність саме як суб`єкт господарювання, а транспортний засіб марки Renault Premium 450 DXI використовувався з комерційною метою.

Між позивачем та відповідачем існує спір стосовно відшкодування майнової шкоди, стороною якого є фізична особа, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такі висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 07 травня 2024 року в справі № 143/863/22, від 22 травня 2024 року в справі № 359/2708/20, від 31 липня 2024 року в справі № 318/1099/21, від 11 грудня 2024 року в справі №401/129/24.

Згідно з ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд не вбачає підстав застосування до спірних правовідносин висновків, наведених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року по справі № 752/16797/14-ц, оскільки вони не є релевантними до правовідносин у справі №295/15865/25. Так, у справі №752/16797/14-ц Велика Палата Верховного Суду закрила провадження у справі в частині позовних вимог Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Дарницького району м. Києва до ПрАТ «СК «УНІКА», тобто вимог однієї юридичної особи до іншої з приводу виплати страхового відшкодування.

Таким чином, у задоволенні клопотання представника третьої особи адвоката Рудика В.Р. про закриття провадження у справі належить відмовити.

При цьому, додатково суд вважає за необхідне зауважити, що закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України. Приблизно подібні висновки були наведені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21).

З огляду на викладене та керуючись ст. 255 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника третьої особи адвоката Рудика В.Р. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житомир - Полісся», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватне підприємство будівельна компанія «Гарант-С» про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню окремо від рішення суду не підлягає та набирає законної сили негайно після її проголошення. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Д.В. Кузнєцов