Справа № 202/74/26
Провадження № 4-с/202/6/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Недобитюк Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Лиманського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо відмови у знятті арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить зобов`язати начальника або іншу уповноважену посадову особу Лиманського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі Лиманський ВДВС) скасувати арешт його нерухомого майна, накладений постановою ДВС 06.04.2001 року (номер запису про обтяження: 60150119).

В обґрунтування скарги зазначено, що скаржник є співвласником житлового будинку у сел. Зарічне Краматорського району Донецької області. Після реєстрації права власності у 2025 році йому стало відомо про наявність арешту на його майно, накладеного ще у 2001 році. Будь-які відкриті виконавчі провадження відносно нього відсутні. Звернення до Лиманського ВДВС із заявою про зняття арешту результату не дало, оскільки відділ повідомив, що виконавчі провадження за той період знищені, а підставою для зняття арешту може бути лише рішення суду. Скаржник вважає, що бездіяльність ДВС щодо незняття арешту після завершення виконавчого провадження порушує його право власності.

Представник скаржника адвокат Прокопцев С.В. подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі скаржника, вимоги скарги підтримав у повному обсязі.

Представник суб`єкта оскарження начальник Лиманського ВДВС Жабін А.С. подав до суду письмові пояснення, в яких просив розглянути справу без його участі. Вказав, що у відділі відсутні матеріали виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 , оскільки до 2004 року реєстр не вівся, а паперові матеріали знищені за закінченням терміну зберігання. Зазначив, що за відсутності матеріалів провадження ДВС не має законних повноважень самостійно зняти арешт, тому підставою для звільнення майна з-під арешту є виключно ухвала суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2026 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. Підставою для накладення обтяження зазначено ухвалу б/н від 06.04.2001 року, видану Державною виконавчою службою. Номер запису про обтяження 60150119.

Як вбачається з пояснень Лиманського ВДВС та інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, станом на час розгляду справи будь-які відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 відсутні, матеріали виконавчого провадження від 2001 року знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання.

Надаючи оцінку обраному скаржником способу захисту, суд враховує наступне. Судом встановлено, що раніше скаржник звертався до Індустріального районного суду м. Дніпра в порядку позовного провадження з позовом до Лиманського ВДВС про звільнення зазначеного майна з-під арешту (справа № 202/5889/25).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.12.2025 року у вказаній справі роз`яснено, що оскільки ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна. Законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Звертаючись із даною скаргою, заявник діяв відповідно до цих висновків апеляційного суду.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивної цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа. Зокрема, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно з частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено іншим майном боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) скасування судом заходів забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням.

Разом з тим, як визначено у частині 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями статті 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки наявність арешту майна за відсутності відкритого виконавчого провадження об`єктивно порушує непорушне право власності скаржника, а орган ДВС позбавлений можливості самостійно зняти такий арешт у позасудовому порядку (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»), єдиним ефективним способом відновлення порушеного права особи є скасування такого арешту в судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність захисту прав скаржника шляхом задоволення його скарги та зобов`язання Лиманського ВДВС скасувати відповідний арешт.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 447-451 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Лиманського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо відмови у знятті арешту з майна задовольнити.

Арешт, накладений на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі ухвали Державної виконавчої служби б/н від 06.04.2001 року (номер запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 60150119; реєстраційний номер обтяження до поновлення/перенесення: 2320974 від 25.08.2005 14:18:20) скасувати.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвалу складено 10.03.2026 року.

Суддя Н. В. Недобитюк