Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6530/24 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 8 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Панкеєвої В.А., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/6530/24 за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради Житомирської області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Комунальне підприємство «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви від 27.11.2024 просила:

- припинити право власності померлої ОСОБА_4 на 30/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 року у зв`язку з його знищенням;

- припинити право власності померлого ОСОБА_5 на 32/100 ідеальних частин житлового будинку розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 року № 1-3555 посвідченого Бердичівською держнотконторою у зв`язку з його знищенням;

- припинити право спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та померлими ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею - 62.2 кв.м та житловою площею - 42.2 кв.м., сарай літера «Б-1» розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування від 29.01.1987 року № 200, є власником 38/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно довідки КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області № 287 від 23.02.2016 року є: ОСОБА_4 - 30/100 ідеальних частин житлового будинку, згідно рішення суду м.Бердичева від 21.08.1990 року та ОСОБА_5 - 32/100 ідеальних частин житлового будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 року № 1- 3555, посвідченого Бердичівською держнотконторою. Відповідно до довідки Відділу Держкомзему у м.Бердичеві від 24.12.2012 року № 356 житловий будинок АДРЕСА_1 знаходиться на неприватизованій земельній ділянці розміром 910 кв.м. Влітку 1991 року співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належні їм частки будинку, що складалися із приміщень 2-1, 2-2, 2-3 3-1, 3-2, 3-3 знесли, а будівельний матеріал вивезли. На земельній ділянці залишилася тільки частка житлового будинку позивачки. У зв`язку із тим, що при знесенні частин житлового будинку були пошкоджені стіни, які межували з частками співвласників, позивачка була змушена зробити капітальний ремонт, в тому числі зробила самовільні добудови. ІНФОРМАЦІЯ_1 співвласник житлового будинку ОСОБА_4 померла. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про спадкоємців, які прийняли спадщину відсутня. У 2014 році помер і співвласник ОСОБА_5 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформація про спадкоємців, які прийняли спадщину відсутня. Працівниками КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області 15.06.2010 року із виходом на місце було проведено обстеження та часткова інвентаризація домоволодіння, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 . При обстеженні виявлено, що частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована та належала ОСОБА_5 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_4 30/100 ідеальних частин знесена. Фактичне знищення належної ОСОБА_5 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_4 30/100 ідеальних частин є підставою для припинення права власності на це майно. В 2013 році позивачка звернулася до Бердичівської міської ради Житомирської області із заявою про надання дозволу на оформлення самовільних добудов. Однак, отримала відповідь про те, що першочергово повинна вирішити питання щодо власності на земельну ділянку, та вирішити питання, щодо скасування прав власності на зруйновані частки житлового будинку. У зв`язку з відсутністю співвласників зруйнованої частини будинку, а також їх спадкоємців відсутні особи, які могли б звернутися із заявою про приватизацію земельної ділянки. За даних обставин позивачка не має можливості, ані приватизувати власну частину земельної ділянки, ані здати в експлуатацію самовільні добудови. У зв`язку з тим, що частина нерухомого майна, якою фактично користувалися померлі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 знищені, неможливо отримати висновок щодо технічної можливості поділу житлового будинку, та як наслідок неможливо укласти договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, а також відсутні підстави для звернення до державного реєстратора для внесення змін до Державного реєстру про припинення прав власності за померлими.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок експертів № T870/07-2025 за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи, проведений у даній справі і який чітко підтверджує факт знищення частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (32/100 ід. част. та 30/100 ід. част.). У відповідності до ст. 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі знищення цього майна. Таке знищення може бути результатом дій власника або інших осіб. Зокрема, це може бути таке використання майна, в результаті якого воно повністю і назавжди втрачає свої властивості, індивідуальні ознаки тощо. Знищення майна може трапитися і незалежно від волі власника. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту несення за заявою власника змін до державного реєстру (ч. 2 ст. 349 ЦК України). Разом з тим, оскільки знесені (знищені) 62/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 належали померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 75 Постанови КМУ № 1127 від 25.12.2015 року заяву про припинення права власності може подати лише власник, вирішення питання про припинення права власності можливо лише в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Позивачка є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 понад тридцять років. В 2013 році позивачка письмовою заявою зверталася до Бердичівської міської ради Житомирської області для надання дозволу на оформлення самовільних добудов. Однак, отримала відповідь про те, що першочергово повинна вирішити питання щодо власності на земельну ділянку, та вирішити питання, щодо скасування прав власності на зруйновані частки житлового будинку. Згідно ст. 88 Земельного кодексу України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. У зв`язку з відсутністю співвласників зруйнованої частини будинку, а також спадкоємців після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 немає осіб, які могли б звернутися із заявою про приватизацію земельної ділянки. За даних обставин позивачка не має можливості, а ні приватизувати власну частину земельної ділянки, а ні здати в експлуатацію самовільні добудови. Відповідно до приписів пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва є фізична чи юридична особа, яка має у власності земельну ділянку. В 2024 році позивачка звернулася до Бердичівської міської ради Житомирської області із заявою про надання дозволу на проведення інвентаризації земельної ділянки (розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель АДРЕСА_1 з метою встановлення в органах судової влади порядку користування земельною ділянкою. Тобто, для формування (закріплення) земельної ділянки за житловим будинком АДРЕСА_1 . Відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом. Рішенням № 1483 від 11.06.2024 року у наданні такого дозволу позивачці відмовлено, з підстав відсутності заяв інших співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 . Отже, позивачка зверталася неодноразово до відповідача стосовно надання дозволу на узаконення самовільної добудови, на передачу у власність земельної ділянки під власною частиною житлового будинку. Однак, вирішити дане питання у добровільному порядку враховуючи норми як земельного так і містобудівного законодавства не є можливим. Відповідач постійно надавав відповіді про те, що дане питання необхідно вирішувати в судовому порядку. Судом першої інстанції даним обставинам належної оцінки не надано та грубо проігноровано. Крім того суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять документів про те, що Бердичівська міська рада міська рада є власником відумерлої спадщини у виді 30/100 частин спірного будинку (частка ОСОБА_4 ), і позивачка не обґрунтувала у своєму позові. Таким чином, судом першої інстанції неповно та не об`єктивно досліджено всі обставини цивільної справи. Попередньо апелянт понесла витрати на судовий збір за подання апеляційної скарги та на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 16 573,85 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 відповідно до договору дарування від 29.01.1987 року реєстровий № 200, є власником 38/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_1 на 38/100 частин житлового будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою зареєстровано в Реєстрі прав власності 05.08.2008, згідно Витягу з реєстру прав власності №19788902 віди05.08.2008 року.

11 січня 2010 року Бердичівським МБТІ на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на зазначений житловий будинок.

Згідно довідки Відділу Держкомзему у м.Бердичеві від 24.12.2012 року в користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0910 кв.м., на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно обліку (реєстру) державних актів на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка не приватизована.

КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської області 15.06.2010 року було проведено обстеження та часткова інвентаризація домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . При обстеженні виявлено, що частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка зареєстрована та належала ОСОБА_5 32/100 ідеальних частин та ОСОБА_4 30/100 ідеальних частин знесена, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки №284 від 15.06.2010 року.

19 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я міського голови Мазура В.К. про надання дозволу на оформлення самочинного будівництва приміщення 1-1 площею 5,3 кв.м., приміщення 1-5 площею 9,9 кв.м., приміщення 1-6 площею 4,8 кв.м. та добудову до приміщення 1-2 площею 7,0 кв.м., сараю, вбиральні.

Листом від 17.05.2013 №0-1281 Виконавчим комітетом Бердичівської міської ради позивачці роз`яснено про необхідність вирішення питання щодо власності на земельну ділянку та питання щодо скасування прав власності на зруйновані частки будинку в порядку визначеному чинним законодавством.

Як вбачається з довідки КП "Бердичівське МБТІ" від 23.02.2013 №287 станом на 31.12.2012 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за: ОСОБА_1 - 38/100 частини будинку згідно дублікату договору дарування від 29.01.1987 №1-212 посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою, виданого 04.06.2008 за № 200; ОСОБА_4 - 30/100 частини будинку згідно рішення суду від 21.08.1990; ОСОБА_5 - 32/100 частини будинку згідно свідоцтва про право на спадщину від 10.09.1987 за № 1-3555 посвідченого Бердичівською державною нотаріальною конторою. Частина будинку (38/100 ід.част.) відремонтована і до неї самовільно прибудовано прим. 1-1,1-5, і частина приміщення 1-2 в розмірі 7,0 кв.м. Частина будинку (32/100 ід.част. та 30/100 ід.част.) зруйнована. Житлова площа зруйнованого будинку 65,1 кв.м., житлова площа відремонтованої частини - 42,2 кв.м.

11 квітня 2024 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Бердичівської міської ради про надання дозволу на проведення інвентаризації земель - розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Рішенням Бердичівської міської ради від 11.06.2024 №1483 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на проведення інвентаризації земель.

Згідно повідомлення Бердичівської державної нотаріальної контори №774/01-16 від 06.09.2024, після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа не заводилась.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, спадкову справу щодо майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 було заведено приватним нотаріусом Манелюком М.І. за №7/2016 від 02.03.2016 року.

Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №7/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулась дружина спадкодавця - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_6 та донька - ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовились на користь матері - ОСОБА_2 .

Згідно Висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи №Т870/07-2025 від 11.07.2025 здійснити виділ ОСОБА_1 38/100 ідеальних частин у вигляді окремого житлового будинку загальною площею 62,2 кв.м., в тому числі житловою площею 42,2 кв.м. з наявними господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено пунктом 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами), вбачається можливим за умови відступу від ідеальних часток співвласників, згідно єдиного можливого Варіанту №1. Примітка : коридор № 1- 1 ( площею 5,3 кв.м.), кухня № 1-5 ( площею 9,9 кв.м.), ванна № 1-6 ( площею 4,8 кв.м.) та частина житлової кімнати № 1-2 площею у розмірі 7,0 кв.м. самовільно прибудовано. Згідно Акту поточних змін від 11.01.2010 ОСОБА_1 побудовано сарай ( літ. Б 1) без дозволу та перебудований житловий будинок без дозволу.

Щодо позовних вимог про припинення права власності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У відповідності до ч.1 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За приписами ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч.1). У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3).

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.10.2023 у справі №161/23210/21).

Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, відповідно до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому необхідно враховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Таким чином, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається позивачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31.08.2023 у справі № 571/160/19.

У постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 в справі №6-12цс13 зроблено висновок, що "у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників".

За приписами 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Матеріалами справи підтверджується, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачці та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, із розміром часток 38/100 та 30/100 і 32/100 відповідно.

Виділення вказаних часток в натурі й припинення права на частки у спільному майні співвласниками не здійснювалося.

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачці належить ідеальна частка у майні, тобто частка, яка не виділена в натурі.

Позивачкою ОСОБА_1 не доведено факту встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками.

Відтак навіть факт знесення частини майна, якими користувалися ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не вказує на припинення їх права на частку у спільному майні.

Підстави припинення права власності передбачені статтею 346 ЦК України, зокрема: у разі: у разі знищення майна (пункту 4 частина 1).

Водночас, відповідно до частини 1 статті 182 ЦК України, припинення права власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтею 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Під знищенням треба розуміти таке використання майна в результаті якого воно припиняє своє існування назавжди або повністю втрачає свою цінність.

Отже, таке знищення може бути результатом дій власника або інших осіб. Зокрема, це може бути таке використання майна, в результаті якого воно повністю і назавжди втрачає свої властивості, індивідуальні ознаки тощо. Знищення майна може трапитися і незалежно від волі власника, в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб.

Пунктом 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127) визначено, що для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням подаються:

1) заява власника (співвласників) закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), заява підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них;

2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням).

Державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності: відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, або витягу з Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, поданого заявником чи отриманого державним реєстратором, що містить інформацію про акт комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена відповідно до Порядку виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2022 р. № 473 (Офіційний вісник України, 2022 р., № 37, ст. 1981), як об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт), чи про акт дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, складений відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо проведення обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, зокрема із застосуванням інформаційних продуктів дистанційного зондування Землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 жовтня 2023 р. № 1185 (Офіційний вісник України, 2023 р., № 103, ст. 6166) (далі - акт дистанційного обстеження) чи особливостей проведення дистанційного обстеження знищених окремих категорій об`єктів нерухомого майна, які розташовані на територіях можливих бойових дій, для яких не визначена дата припинення можливості бойових дій, на територіях активних бойових дій, територіях активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси, для яких не визначена дата завершення бойових дій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2025 р. № 815, або поданого заявником акта комісійного обстеження, категорія пошкоджень об`єкта в якому зазначена як об`єкт непридатний для використання за цільовим призначенням, повністю втратив свою економічну цінність, наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про небезпеку аварійного обвалення об`єкта (зруйнований об`єкт), чи акта дистанційного обстеження із заключним висновком про те, що об`єкт є знищеним, або їх копій, засвідчених підписом такого заявника.

У разі коли акт комісійного обстеження містить висновок щодо необхідності проведення технічного обстеження, державна реєстрація припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться виключно за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 708/254/18, від 26 червня 2019 року у справі № 334/16303/15, від 25 вересня 2019 року у справі № 272/62/15-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 588/249/20, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/406/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 04/5026/803/2012, від 10 січня 2024 року у справі № 520/5968/17.

Подібного висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року справа № 588/249/20 (провадження № 61-16377св20), який зазначив, що у справі, яка переглядалася, позивач не надала правовстановлюючого документу на підтвердження набуття нею права власності в цілому або у відповідній частці на ту частину будівлі, яка за відповідними даними була знесена. Позивач не набула права спільної часткової власності на таку частину, яка належала співвласникам.

У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 907/710/17 зазначено, що власник має право за своєю волею визначати фактичну та юридичну долю речі. Одним із видів визначення такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна, тобто обставина, яка припиняє існування у подальшому конкретного об`єкта права власності.

За загальним правилом право власності на майно припиняється в момент його знищення, проте на майно, права на яке підлягають державній реєстрації (наприклад, об`єкти нерухомості (стаття 181 ЦК України)), таке право припиняється з моменту внесення відповідним органом за заявою власника змін до державного реєстру.

Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з цією статтею, є наявність встановленого факту знищення майна. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому, перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 липня 2021 року в справі № 904/4389/19).

У ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували знищення майна ( 32/100 та 30/100, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ), зокрема довідок органів внутрішніх справ України, офіційних висновків інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо, як і не містять відомостей про звернення власників цих часток за життя в добровільному порядку до органу БТІ або органів державної реєстрації прав на нерухоме майно із заявою про внесення змін до державного реєстру прав на нерухоме майно у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомості.

В акті обстеження земельної ділянки АДРЕСА_1 зазначено, що при обстеженні земельної ділянки було виявлено, що частина будинку, яка зареєстрована за ОСОБА_5 - 32/100 та ОСОБА_4 30/100 станом на 15.06.2010 року знесена.

Тому суд першої інстанції правильно не прийняв як доказ знищення частини будинку акт обстеження земельної ділянки станом на 2010 рік, оскільки акт стосується обстеження земельної ділянки, а не будинку, крім того перелік документів, які підтверджують знищення частини нерухомого майна передбачений п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині за їх недоведеності.

Щодо вимог про визнання права власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна.

Згідно висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи №Т870/07-2025 від 11.07.2025 здійснити виділ ОСОБА_1 38/100 ідеальних частин у вигляді окремого житлового будинку загальною площею 62,2 кв.м., в тому числі житловою площею 42,2 кв.м. з наявними господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено пунктом 6 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами), вбачається можливим за умови відступу від ідеальних часток співвласників, згідно єдино можливого Варіанту №1 .

Примітка : коридор № 1- 1 ( площею 5,3 кв.м. ), кухня № 1-5 ( площею 9,9 кв.м.), ванна № 1-6 ( площею 4,8 кв.м.) та частина житлової кімнати № 1-2 площею у розмірі 7,0 кв.м. самовільно прибудовано. Згідно Акту поточних змін від 11.01.2010 ОСОБА_1 побудовано сарай ( літ. Б-1) без дозволу та перебудований житловий будинок без дозволу.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з приписами ч.ч. 2,3 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч.1ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18 червня 2007 року № 55, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041, визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Згідно з пунктом 2.3 зазначеної Інструкції не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталася до відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку, після здійснення самовільних прибудов до її частини будинку та будівництва сараю під літерою " Б-1 ", а одразу звернулася з позовом до суду про визнання права власності, окрім того згідно матеріалів справи земельна ділянка площею 0,0910 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизована та перебуває в складі земель комунальної власності Бердичівської міської ради. Жодних дозволів на здійснення добудов матеріали справи також не містять.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 право власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею - 62.2 кв.м. та житловою площею - 42.2 кв.м., сарай літера «Б-1» розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки даний об`єкт нерухомості перебудований без відповідних дозволів та містить самовільні добудови ( сарай " Б-1").

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 березня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді В.А. Панкеєва

А.М. Шевчук