ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/701/26Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т. Л.
судді Василенко Л. І., Новіков О. М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.12.2025 (повний текст складено 09.12.2025, суддя в суді першої інстанції Борєйко О. М.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №551586437 від 10.01.2025 у розмірі 54 562 гривні 78 копійок, з яких: 17 900 гривень за тілом кредиту та 36 662 гривні 78 копійок за відсотками та судові витрати, мотивуючи про те, що позивач у справі набув права вимоги до позичальника за укладеними з первісними кредиторами договорами факторингу на суму, заявлену до стягнення у даній справі.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.12.2025 позов у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025 в сумі 50 195,18 гривень, у тому числі: 17 900 гривень основний борг, 31 400,18 гривень проценти за користування кредитом; 895 гривень комісія за надання кредиту, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 228,61 гривень та судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, в сумі 2 000 гривень, з посиланням на доведеність тверджень позивача про невиконання позичальником договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків.

Також судом першої інстанції було враховано факт розірвання договору кредиту позивачем з 08.08.2025, що обумовило перерахунок відсотків по кредиту на весь строк кредитування.

Відповідач подала на вказане рішення суду першої інстанції засобами поштового зв`язку 23.01.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність висновків суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вирішення позовних вимог за відсотками, комісією та відшкодування судових витрат на адвоката скасувати.

В обґрунтування вказано на те, що стягнення комісії по кредиту є незаконним в силу вимог ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування».

Нарахування відсотків по кредиту, що в 1,7 рази перевищують тіло кредиту, є неспівмірним та порушує вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.3 ст.551 ЦК України, що є підставою для їх зменшення.

Так як дана справ є типовою, відшкодування позивачу судових витрат на правничу допомогу у сумі 2 000 грн є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Таліон Плюс» проти її аргументів заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на обґрунтованість висновків місцевого суду по суті спору у справі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 54562 гривні 78 копійок. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 10.01.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем був укладений договір кредитної лінії № 551586437, який підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який був надісланий на абонентський номер відповідача.

Відповідно до п.8.2 п.8.3 договору кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025, процентна ставка за користування кредитом є базовою процентною ставкою. Процентна ставка за договором є фіксованою і не підлягає зміні. Базова процентна ставка складає 0,98 відсотків в день від суми залишку кредиту.

Відповідно п. 8.5 договору кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025, розмір комісії становить 895 гривень.

Згідно п. 5.1 договору кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025, кожен окремий транш надається відповідачу шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок відповідача, використовуючи реквізити платіжної картки НОМЕР_1 .

Первісним кредитором - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язання за договором кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025 виконані належним чином і у повному обсязі, надано відповідачу кредит у розмірі 17 900 гривень шляхом зарахування на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , що підтверджується листом АТ КБ «Приватбанк» від 23.11.2025 № 20.1.0.0.0/7-251114/68175-БТ та доданою до нього випискою за 10.01.2025.

Крім того, згідно з умовами п.п. 7.2.2 п. 7.2, укладеного між сторонами ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 договору кредитної лінії №551586437 від 10.01.2025, сума кредиту має бути повернута не пізніше, ніж протягом 30 календарних днів після ініціювання кредитодавцем дострокового розірвання/припинення дії договору, в порядку передбаченому п. 9.1.1.2 або 9.1.1.7 договору кредитної лінії №551586437 від 10 січня 2025 року.

Відповідно до п. 9.1.1.7 договору кредитної лінії №551586437 від 10.01.2025, у разі затримання позичальником сплати процентів за користування кредитом, частини кредиту або комісії за надання кредиту щонайменше на один місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі шляхом повідомлення позичальника про дострокове припинення/розірвання договору.

На виконання умов вказаного пункту договору, позивачем на електронну адресу відповідача було направлено повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору №551586437 від 10.01.2025 з 08.08.2025 та про необхідність погашення суми заборгованості за вказаним договором.

29.04.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позивачем ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/33, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступає ТОВ «Таліон Плюс», а ТОВ «Таліон плюс» приймає права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників, за плату та на умовах, визначених договором.

Відповідно до реєстру прав вимоги від 29.04.2025 ТОВ «Таліон плюс» набуло право грошової вимоги до відповідача - ОСОБА_1 на загальну суму 46 865 гривень 78 копійок, з яких 17 900 гривень за тілом кредиту, 19 120 гривень за відсотками; 895 гривень комісія; 8 950 гривень неустойка.

Аргументуючи про невиконання позичальником узятих на себе договірних зобов`язань щодо повернення кредиту та нарахованих відсотків, позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором кредитної лінії № 551586437 від 10.01.2025 у розмірі 54 562 гривні 78 копійок, з яких 17 900 гривень за тілом кредиту та 36 662 гривні 78 копійок за відсотками.

Факт укладення кредитного договору, його умови та отримання коштів кредиту позичальником при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставиться.

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 105 6-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач, як позичальник, отримала кошти за кредитним договором та не повернула їх у визначені строки, сплативши погоджені сторонами договору відсотки по кредиту, отже має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеними договорами факторингу.

Таким чином відповідні позовні вимоги підлягають до задоволення, про що вірно вказав суд першої інстанції, урахувавши факт розірвання кредитного договору кредитором з 08.08.2025, що обумовило перерахунок відсотків по кредиту на весь строк кредитування.

Правомірність таких дій суд першої інстанції скаржником при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставиться.

При цьому апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що нарахування відсотків по кредиту, що в 1,7 рази перевищують тіло кредиту, є неспівмірним та порушує вимоги ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.3 ст.551 ЦК України, що є підставою для їх зменшення, з урахуванням такого.

У постанові від 10.04.2018 (справа № 910/10156/17) Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що термін «користування чужими коштами» може тлумачитися як одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Відтак сплата відсотків за користування кредитним коштами, як даній справі, є правомірною вимогою кредитора, що ґрунтується як на приписах законодавства, так і на умовах укладеного договору пункт 2.1 кредитного договору від 10.01.2025.

Крім того, ч.3 ст.551 ЦК України, на яку вказує скаржник, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому згідно вимог ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Однак у даній справі має місце нарахування заборгованості за відсотками по кредиту, сплата яких передбачена ч.1 ст.1054 ЦК України, як оплата можливості тимчасового використання позичальником чужих кредитних коштів, а не відсотків згідно вимог ст. ст. 549, 551 ЦК України, як помилково вважає скаржник, як міри відповідальності боржника за порушення строків виконання взятих на себе договірних зобов`язань.

Іншими словами у даному випадку відповідач має сплатити відсотки, передбачені кредитним договором як вигода для кредитодавця за надання своїх коштів у тимчасове користування позичальника, а не відсотків, які б позичальник мала сплатити кредитору у разі порушення свого обов`язку щодо повернення, зокрема коштів кредиту.

Далі, ч.ч.1-4 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», на яку вказує скаржник, передбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

З системного аналізу указаних приписів законодавства та умов кредитного договору апеляційний суд не вбачає несправедливості умов кредитування відповідача в частині розміру відсотків за користування кредитним коштами, які сторони договору вільно погодили при його укладенні, та які не являються неспівмірно непропорційними до розміру кредитних коштів, отриманих позичальником.

При цьому позичальник при укладенні кредитного договору була обізнана про усі його умови, в тому числі і щодо розміру відсотків по кредиту, та свідомо погодилася на укладення такого правочину, врахувавши свої можливості щодо належного виконання договірних зобов`язань як стосовно повернення кредиту так і сплати відсоткових платежів за можливість тимчасового користування чужими кредитними грошовими коштами.

Апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про те, що, оскільки дана справ є типовою, відшкодування позивачу судових витрат на правничу допомогу у сумі 2 000 грн є необґрунтованим, з урахуванням такого.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі правові висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 у справі №2040/6747/18.

Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень надано: договір про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024; додаткову угоду від 02.09.2025 № 1515 до договору про надання правової допомоги № 5 від 02.12.2024; акт приймання-передачі наданих послуг від 02.09.2025 на суму 5 000 гривень; платіжну інструкцію №36 від 02.09.2025 на суму 5 000 гривень.

При цьому судом першої інстанції при вирішенні питання про компенсацію судових витрат було обґрунтовано враховано, що справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, підготовка позовної заяви в цій справі не потребувала збирання додаткових доказів та значного часу на її підготовку, розгляд справи здійснювався без участі учасників справи, позивачем заявлено вимоги про відшкодування витрат, пов`язаних виключно з підготовкою позовної заяви, справа розглядалась без участі представника позивача, відтак вірно визначено до відшкодування розмір витрат позивача на правничу допомогу в сумі 2 000 грн.

Водночас апеляційний суд погоджується з аргументами скаржника про те, що стягнення комісії по кредиту у даній справі є незаконним з урахуванням такого.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже позовні вимоги, які не просив вирішити позивач у поданій позовній заяві, судом розглядатися не можуть.

Оскільки за прохальною частиною позовної заяви вимог про стягнення комісії по кредиту ТОВ «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 не заявляло, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, встановлений ч.1 ст.13 ЦПК України, вирішивши стягнути з відповідача на користь позивача борг по комісії у сумі 895 грн.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.12.2025 у даній справі слід змінити, виключивши з резолютивної частини вказівку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 895,00 грн, у зв`язку з порушенням норм процесуального права ч.1 ст.13 ЦПК України, а також змінити в частині вирішення питання про компенсацію судових витрат позивача по сплаті судового збору.

Відтак сума заборгованості за кредитним договором, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача у цій справі, складає 49 300,18 грн.

Отже подана відповідачем у справі апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (90%) з відповідача на користь позивача слід стягнути 2180,16 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, а за апеляційний перегляд справи пропорційно до відхиленої частини позову з позивача на користь відповідача слід стягнути 334,40 грн судового збору.

Після взаємозаліку стягнутих сум судових витрат згідно положень ч.10 ст.141 ЦПК України остаточно за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 1845,76 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.12.2025 у даній цивільній справі змінити, виключивши з резолютивної частини вказівку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс» заборгованості за комісією в сумі 895,00 грн, та змінити в частині вирішення питання про компенсацію судових витрат позивача по сплаті судового збору.

Суму заборгованості за кредитним договором, яка має бути стягнута з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Таліон Плюс у цій справі, визначити в розмірі 49 300,18 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» 1845,76 грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

У решті рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.12.2025 у даній цивільній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 04.03.2026.

Суддя-доповідач

Судді