Єдиний унікальний номер судової справи: 473/3042/25
Номер провадження: 22-ц/812/414/26 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника позивача - адвоката Врадій Л.М., представника відповідача адвоката Могили С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в його інтересах

адвокатом Могилою Сергієм Миколайовичем

на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді - Вуїва О.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У червні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 2000 року по 9 липня 2024 року сторони проживали однією сім?єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в селі Прибужани Вознесенського району Миколаївської області, мали спільний сімейний бюджет, вели спільне господарство по вирощуванню корів, свиней, різні види домашньої птиці, вирощування городини.

9 липня 2024 року зареєстровано шлюб у Вознесенському відділі ДРАЦ у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління юстиції, актовий запис № 196.

У період шлюбу за спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування вказаного будинку кадастровий номер :08:031:0039, загальною площею 0,1 га, а також земельну ділянку кадастровий номер 481020000:08:031:0040, загальною площею 0,0391 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_1 .

Спірне нерухоме майно набуте у власність в період зареєстрованого шлюбу є об`єктом права спільної власності, між тим після припинення шлюбних відносин виник спір щодо поділу спільного майна, оскільки відповідач вважає, що майно належить тільки йому.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визначити, що їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить житловий будинок загальною площею 54,0 кв.м. з господарськими та побутовими спорудами та будівлями і земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,1 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0391 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частку нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 на: 1/2 частку житлового будинку А-1, площею 27кв.м. і житловою площею 16,75 кв.м, частку господарських та побутових споруд та будівель для його обслуговування: літня кухня Б-1, сарая В-1, вбиральні Г-1, літній душу Д-1, сараю Є-1, гаражу 3-1, споруди № 1, 2 огорожа № 3-7 і 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :08:031:0039, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,05 га. розташованої АДРЕСА_1 , 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер :08:031:0040 призначеної для ведення особистого селянського господарства, 0,011955 га. розташованої АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на надання правничої допомоги.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на: частку житлового будинку по АДРЕСА_1 (з господарськими будівлями та спорудами); частку земельної ділянки площею 0,1 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:031:0039; частку земельної ділянки площею 0,0391 га, розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:031:0040. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що спірні будинок та земельні ділянки, які належать сторонам на праві спільної сумісної власності підлягають поділу між ними з врахуванням принципу рівності часток подружжя.

З урахуванням встановлених обставин, відсутності доказів можливості поділу будинку та ділянок в натурі відповідно до часток його співвласників, відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд вважав необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку спірних будинку (з господарськими будівлями та спорудами) та ділянок без їх реального поділу, що є ефективним, передбаченим законом способом захисту права позивачки. У той же час, вимога позивачки в межах поділу майна додатково констатувати факт належності сторонам спірного майна на праві спільної власності є неефективним, а зайво заявленим способам захисту права, а тому не підлягає застосуванню.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, адвокат Могила С.М., діючи в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухвалене внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів, просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано та обставина, що сторони на момент придбання будинку та двох земельних ділянок перебували між собою в зареєстрованому шлюбі менше трьох місяців, позивач не надала жодного доказу того, що проживала з відповідачем однією сім`єю з 2000 року, отримувала будь-які доходи та мала особисті кошти.

Зазначає, що будинок та дві земельні ділянки, які придбані відповідачем 01 жовтня 2024 року під час перебування у шлюбі з позивачем, є його особистою приватною власністю, оскільки були придбані за грошові кошти, які належали йому особисто та отримані в якості заробітної плати зокрема від ТОВ «Технологічна група», ТОВ «Траст карго» та грошового забезпечення від ВЧ НОМЕР_1 , ще до початку спільного проживання та укладання шлюбу з позивачем, а відповідно висновок суду щодо можливості поділу вказаного майна між позивачем та відповідачем є необґрунтованим.

Також на думку адвоката Могили С.М., поза увагою суду залишилася та обставина, що під час укладання договорів купівлі-продажу земельної ділянки з житловим будинком та земельної ділянки приватний нотаріус Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області Франкевич І.М. перевіряла відповідача на відповідність вимогам, визначеним статтею 130 ЗК України, як набувача права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, про що представник покупця подав нотаріусу відповідну заяву, а також довідку про доходи, що підтверджує джерело походження коштів або інших активів, за рахунок яких набувається таке право. В той же час, ухваливши рішення про поділ вказаного майна суд, без перевірки джерела походження коштів позивача, допустив набуття нею права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення за відплатними договорами, що заборонено законом (ч.6 ст.130 ЗК України).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Врадій Л.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Адвокат Врадій Л.М. звертає увагу на те, що починаючи з 23 січня 2021 року жодна із сторін, ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_1 в жодному зареєстрованому шлюбі не перебували.

З часу коли відповідач став проходити військову службу та отримувати гідне грошове забезпечення, сторонами у справі було вирішено придбати власне житло. З часу перебування на військовій службі до жовтня 2024 року відповідачем було перераховано 773 500 грн, що давало можливість придбати будинок, який вони придбали разом з земельними ділянками за 400 000 грн. Також і сама позивачка мала доходи, які були спрямовані на придбання житла. Після придбання будинку, відповідач продовжував частину грошового забезпечення перераховувати на карту своєї вже дружини ОСОБА_2 до травня 2025 року, часу поки останні не розійшлися. Така поведінка відповідача підтверджує спільний бюджет сторін у справі з часу їх сумісного проживання та перебування в шлюбі.

З урахуванням того, що отримана відповідачем заробітна плата та грошове забезпечення, є спільною з ОСОБА_2 сумісною власністю та отримані доходи ОСОБА_2 , які були вкладенні в придбання майна, є також спільною сумісною власністю, то твердження апелянта, що будинок та дві земельні ділянки, які придбані відповідачем 01 жовтня 2024 року під час перебування у шлюбі з позивачем, є його особистою приватною власністю, оскільки були придбані за грошові кошти, які належали йому особисто, є хибними.

Вказане майно придбано сторонами в спільну сумісну власність, про це не заперечував і сам відповідач під час укладення вказаних договорів купівлі-продажу, де нотаріус чітко зазначав, що придбане на ім`я відповідача майно буде належати на праві спільної сумісної власності подружжя - Покупця та дружини Покупця (п.5.12 договору купівлі-продажу земельної ділянки разом з житловим будинок та п.4.7. договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0391 га). Також, адвокат Врадій Л.М. просила стягнути з відповідача на користь позивачки 7000 грн понесених нею витрати на правову допомогу.

Заслухавши суддю - доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 09 липня 2024 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано Вознесенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №196 (а.с.5).

У період перебування у шлюбі, 01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 за згодою дружини на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу реєстр. №1401 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:031:0039, земельну ділянку площею 0,0391 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:031:0040 на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 жовтня 2024 року, реєстр №1402 (а.с. 6-8, 11-13).

Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 9-10,13)

Поділ вказаного нерухомого майна, набутого під час шлюбу, в добровільному порядку сторонами не здійснено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок та земельні ділянки було набуте сторонами під час перебування в шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання права власності на 1/2 частину.

З таким висновком суду колегія погоджується виходячи з наступного.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, встановлена у статті 60 СК України презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Разом з тим, тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

З огляду на вказане та фактичних обставин справи, судом першої інстанції було встановлено, що спірне нерухоме майно набуто у період шлюбу за спільні кошти, а відтак є їх спільною власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Процесуальний закон не містить підстав не враховувати при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2024 року в справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд на підставі належно оцінених доказів у їх сукупності дійшов висновку, що майном, на яке поширюється правовий режим спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :08:031:0039, та земельна ділянка площею 0,0391 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :08:031:0040

Оскільки презумпція належності цього майна до спільної сумісної власності подружжя жодними доказами не спростована, суд з урахуванням засад змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства вирішив спір щодо поділу зазначеного майна між сторонами відповідно змісту позовних вимог і заперечень, викладених сторонами у передбачений процесуальним законом спосіб.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів на підтвердження отримання будь-яких доходів позивачки та наявності особистих коштів для придбання спірного майна, не заслуговують на увагу виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте ними в період шлюбу, яка відповідачем не спростована, що є його процесуальним обов`язком.

До того, ж на придбання земельних ділянок та житлового будинку у власність відповідача було надано згоду його дружини ОСОБА_2 та роз`яснено про те, що вказане нерухоме майно буде належати покупцю та дружині покупця на праві спільної сумісної власності подружжя, про що зазначено у нотаріально посвідчених договорах купівлі-продажу від 01 жовтня 2024 року (п.5.12. та 4.7).

Посилання в апеляційній скарзі на неналежне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

За положеннями статті 128 ЦПК України судова повістка учаснику справи - фізичній особі справи надсилається за адресою його місця проживання чи місяця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, що зареєстровані у встановленому законом порядку.

Як вбачається з позовної заяви місцем реєстрації проживання відповідача ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , що також підтверджується відповіддю №1475042 від 13 червня 20225 року з Єдиного державного демографічного реєстру та за яким останнього було повідомлено про місце й час розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення з відмітною - адресат відсутній за вказаною адресою, а відтак відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України відповідач є належним чином повідомлений.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав позову та заперечень які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, і які в цій справі покладаються на відповідача.

Натомість наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в суді апеляційної інстанції, які складаються із витрат на оплату професійної правничої допомоги.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Врадій Л.М. також просить стягнути з позивача 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу, надавши відповідні докази таких витрат - договір про надання правової допомоги (надалі Договір) від 26 листопада 2025 року, укладений між позивачкою ОСОБА_2 та адвокатом Врадій Л.М., розрахунок вартості правової допомоги на суму 7000 грн, Акт прийому-передачі наданих послуг, квитанція до прибуткового ордера №112 на суму 7000 грн.

Згідно п.1.1. Договору адвокат зобов`язується здійснювати представництво клієнта в судах всіх рівнів та інстанцій, в тому числі, при здійсненні цивільного судочинства, надавати правову допомогу щодо захисту та відстоювання його законних прав та інтересів у справі №473/3042/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених договором.

Правова допомога полягає: в зборі та правовому аналізі інформації, документів та матеріалів, що стосуються Справи, наданні усних та письмових консультацій та роз`яснень щодо правових питань, складанні необхідних процесуальних документів, клопотань адвокатських запитів, скарг, претензій, позовних заяв та їх підписанні в інтересах клієнта, виконані окремих доручень клієнта, що стосується справи, представництві клієнта в судах всіх рівнів та інстанцій ( п. 1.2.).

За надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 7000 грн, що визначається згідно розрахунку про надані послуги, складених адвокатом.

Згідно Акту прийому-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги, адвокатом були надані наступні послуги правової допомоги у даній справі - вивчення матеріалів справи №473/3042/25, аналіз наявних документів, розроблення правової позиції, збір додаткових доказів, можливість досудового врегулювання спору, аналіз нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, складання процесуальних документів, пов`язаних з розглядом справи, представництво інтересів ОСОБА_2 в суді.

Від відповідача та його представника заперечень щодо неспівмірності витрат на правову допомогу під час апеляційного розгляду не надходило.

Враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, відсутність заперечень відповідача щодо розміру стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Могилою Сергієм Миколайовичем залишити без задоволення.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 7000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст складено 12 лютого 2026 року.