Справа № 932/2451/26
Провадження № 2-з/932/21/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Дніпро

Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Потоцької С.С., розглянувши заяву адвоката Гейка Валерія Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Гейко В.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра із заявою про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування заяви зазначено, що предметом позову у цій справі є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 31.12.2021 у загальному розмірі 410 000 доларів США та 100 000 євро. На думку позивача, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання майбутнього рішення суду. Позивач вважає, що під час розгляду справи відповідач може відчужити належне йому майно будь-яким способом. У разі такого відчуження виконання рішення суду про стягнення заборгованості стане неможливим або суттєво утрудненим. Позивач наголошує, що у випадку задоволення позову єдиним реальним способом виконання рішення суду буде звернення стягнення на майно відповідача відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на це позивач вважає доцільним застосування таких заходів забезпечення позову, як заборона відповідачу вчиняти певні дії щодо належного йому майна, а також заборона іншим особам вчиняти дії щодо цього майна. На переконання позивача, застосування зазначених заходів забезпечення позову дозволить запобігти відчуженню майна відповідача під час судового розгляду та забезпечить реальне і ефективне виконання можливого рішення суду у майбутньому. Натомість невжиття таких заходів, на думку позивача, створить ризик відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна, що може зробити виконання рішення суду у цій справі неможливим.

У зв`язку з чим, просить забезпечити позов шляхом накладання арешту та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо:

- частини адміністративної будівлі на ІІ поверсі приміщення № 1 поз. 27 кабінет, загальною площею 11,8 кв.м, місця загального користування поз. 28, 32, 33, 38, загальною площею 20,8 кв., за адресою: АДРЕСА_1 ;

- паркувального місця № 182 третьої черги містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову, вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За приписами частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом даних норм, забезпечення позову - це заходи щодо охорони матеріально правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може сховати майно, продати, знищити або знецінити його, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частина восьма статті 153 ЦПК України передбачає, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову.

Види забезпечення позову передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, заявник є вільним у виборі заходу або заходів забезпечення позову, які слід застосувати, однак має навести обґрунтування доцільності вжиття кожного з них.

За змістом частини третьої статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників процесу.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» суддя, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем, пересвідчитися, зокрема, що між сторонами дійсно виник спір, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом арешту частини адміністративної будівлі на 2 поверсі приміщення № 1 поз. 27 кабінет, загальною площею 11,8 кв. м, місця загального користування поз. 28, 32, 33, 38, загальною площею 20,8 кв., за адресою: АДРЕСА_1 ; паркувальне місце № 182 третьої черги містобудівного ансамблю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » - комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною площею 19,9 кв. м, розміщене в житловому будинку літ. А-28 на цокольному поверху паркувальне місце поз. 182 приміщення № 215 за адресою: АДРЕСА_2 , ціна нерухомого майна 15 900,00 грн, позивач повинен, по - перше, обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге- стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна адміністративна будівля на 2 поверсі приміщення № 1 поз. 27 кабінет, загальною площею 11,8 кв. м, місця загального користування поз. 28, 32, 33, 38, загальною площею 20,8 кв., за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності. Частка відповідача складає 7/100.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 759/13257/19 (провадження № 61-18169св19) зазначено, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати співмірність вимог клопотання про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи. З наявної в матеріалах справи заяви про вжиття заходів забезпечення позову вбачається, що вжиті судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру стосуються прав третьої особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому забезпеченням позову захищаються законні права (інтереси) позивача у разі, коли відповідач діє недобросовісно. Відтак, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми ЦПК України, оскільки арешт може бути накладено на майно відповідача, а не третьої особи, і суд повинен виходити із наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги. Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норму процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову».

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) вказано, що «при задоволенні заяви позивача про накладення арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, суди не звернули уваги, що позов забезпечується накладенням арешту на майно, що не належить відповідачу. Тому є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі».

Тому задоволення заяви про забезпечення позову фактично призведе до вирішення питання про права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які є власником нерухомого майна та не є стороною у цій справи, що є недопустимим.

Отже, заявником не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання якпісля пред`явлення позову до суду. Доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна, суду не надано, а тому лише припущення позивача про потенційну можливість ухилення відповідачем від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, звертаючись зі заявою про забезпечення позову, заявником не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна за вказаними вище адресам, а тому лише припущення позивача про потенційну можливість ухилення відповідачем від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову та стосується інтересів інших осіб.

Отже, заявником не доведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову, про які ним заявлено, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення, а також призведе до втручання у права інших осіб власників нерухомого майна, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст.: 149, 150,153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви адвоката Гейка Валерія Івановича про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання ухвали. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя С.С. Потоцька