провадження № 2/208/1399/26
09 лютого 2026 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Кам`янського у складі судді Подкопаєвої І.А., за участю секретаря судового засідання Кривонос Т.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду міста Кам`янського за правила спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпроазот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, -
До Заводського районного суду міста Кам`янського звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «ДНІПРОАЗОТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
Позовна заява мотивована тим, що Позивач з 24.01.1996 по 11.06.2025 знаходився у трудових відносинах з АТ "Дніпроазот". При звільненні 11.06.2025 року Відповідач нарахував, але не виплатив Позивачу заробітну плату у сумі 25 403,62 гривень. В серпні 2025 року Відповідач частково погасив наявну заборгованість у сумі 9 543,06 гривень, але в повному обсязі свої зобов`язання з виплати заробітної плати не виконав. В результаті вищезазначеного утворилась заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 15 860,56 гривень, яку Позивач просить стягнути в судовому порядку.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2025 року головуючою суддею визначено суддю Подкопаєву І.А..
Ухвалою від 05.01.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасникам справи встановлені строки для подання заяв по суті справи, а також заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання, призначене на 04.02.2026, учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи та/або заяв про оголошення перерви на адресу суду не надходило, про причини неявки суд не повідомили.
Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань від нього на адресу суду не надходило.
Ухвалою від 04.02.2026 року вирішено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Беручи до уваги те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України.
Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини, що виникли між сторонами.
ОСОБА_1 з 24.01.1996 по 11.06.2025 перебував у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Дніпроазот», що підтверджується записами трудової книжки, виданої 30.12.1975 року (а.с. 5 - 6):
-24.01.1996 року прийнятий у ремонтно-будівельний цех Відкритого акціонерного товариства «Дніпроазот», столяром 5 розряду (запис трудової книжки № 20 від 24.01.1996);
-01.09.1997 року переведений в управління будівельно-монтажних робіт та ремонтних робіт, столяром 5 розряду (запис № 21 від 01.09.1997);
-13.03.2003 року переведений на дільницю ремонтно-будівельних робіт, столяром 5 розряду управління будівельно монтажних та ремонтних робіт (запис № 22 від 13.03.2003);
-23.03.2011 року - Відкрите акціонерне товариство «Дніпроазот» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Дніпроазот» (запис № 23 від 23.03.2011);
-10.05.2018 року - Публічне акціонерне товариство «Дніпроазот» перейменовано Акціонерне товариство «Дніпроазот» (запис № 24 від 23.03.2011);
-05.09.2019 року підвищено до 6 розряду столяра дільниці ремонтно будівельних робіт управління будівельно-монтажних та ремонтних робіт (запис № 25 від 05.09.2019);
-11.06.2025 року звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (запис № 26 від 11.06.2025) на підставі наказу № 498 від 11.06.2025 року.
Відповідно до наказу № 498 від 11.06.2025 року про припинення трудового договору, виданого в.о. заступника Голови Правління директора з персоналу та загальних питань С. Пойдою, ОСОБА_1 звільнений з посади з 11.06.2025 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України, компенсація за невикористані дні відпустки за 23 к.д., право на які виникло з 01.01.2024 до дати звільнення (а.с. 7).
11.06.2025 ОСОБА_1 видано повідомлення про нараховану та належну до виплати при звільненні суму заробітної плати та компенсаційні виплати, загальний борг на кінець місяця (червень 2025 року) 25 403,62 гривень (а.с. 8).
В серпні 2025 року на банківський рахунок ОСОБА_1 , відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро», сплачена заробітна плата:
15.08.225 року - у сумі 4 756,27 гривень (за лютий 2025 року);
20.08.2025 року 4 786,79 гривень (за квітень 2025 року), що підтверджується Довідкою про відкриття рахунку та залишок № б/н від 05.11.2025 року (а.с. 9), Довідкою про надходження коштів на рахунок б/н від 01.01.2025 року (а.с. 10).
Заборгованість з нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати при звільненні становить 15 860,56 гривень.
Аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між сторонами виник трудовий спір щодо невиплати нарахованої заробітної плати при звільненні, а тому до спірних відносин застосуванню підлягають норми матеріального права, зокрема Конституція України та Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У статті 93 КЗпП України надано визначення заробітної платні - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Статтею 233 КЗпП України встановлений строк звернення з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП України).
Одночасно з тим, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 КЗпП втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (з 11.12.2025 року).
Конституційний Суд України зазначає, що критерієм відповідності строку звернення працівника до суду вимогам Конституції України є його розумність; розумним визнають строк, який є достатнім для подання позову за звичайних життєвих обставин, не створює надмірних труднощів для працівника й застосовується передбачувано та однаково. Водночас оцінка розумності такого строку не може ґрунтуватися на гіпотетичних випадках незнання закону; вирішальним є те, чи забезпечує строк реальну можливість реалізувати право у звичайних умовах.
Водночас Конституційний Суд України звертає увагу, що введення воєнного стану в Україні об`єктивно створює умови, які не можна вважати звичайними. Законодавець, установлюючи строки звернення працівника до суду, має враховувати надзвичайний характер правового режиму воєнного стану та пов`язані з ним об`єктивні перешкоди в доступі до правосуддя.
Право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції України), є гарантією мінімального рівня оплати праці, тоді як право на своєчасне одержання винагороди за працю (частина сьома статті 43 Основного Закону України) - гарантією реалізації цього права (виплата всіх належних сум у визначені строки); разом ці гарантії формують єдиний конституційний стандарт захисту, що охоплює і рівень, і своєчасність одержання винагороди за працю.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
За приписами частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 10 ЦПК України якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.
Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 07.08.2024 у справі № 616/458/21, рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положення нормативно-правового акта за підставою, що такий акт не відповідає Конституції України, підлягають врахуванню при вирішенні справи судом незалежно від моменту виникнення спірних правовідносин або його ухвалення після прийняття оскарженого (оскаржених) судового рішення.
Відповідач свої зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати при звільненні не виконав у повному обсязі, чим порушив взяті на себе зобов`язання, в результаті чого утворилась заборгованість, відтак суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд, встановивши фактичні обставини справи та перевіривши їх доказами, визначивши спірні правовідносини та норми права, що підлягають застосуванню до них, дійшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроазот» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої, при звільненні заробітної плати у сумі 15 860,56гривень.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами статті 141 ЦПК України.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 131 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Так, позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України № 3674- VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (частина перша статті 3 Закону України № 3674- VI).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду: 1) позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Закон України «Про державний бюджет України на 2026 рік» № 4695-IX від 03.12.2025 року у статті 7 встановив, що з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб становить 3 328 гривень.
Пункт 1 частини першої статті 176 ЦПК України зазначає, що ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.
Суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у сумі 15 860,56гривень. Отже, за подання до суду позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у сумі 1 331,2 гривень (15 860,56 грн. х 1% = 158,61 грн, але не менше 1 331,2 грн та не більше 15 140 грн).
Відповідач доказів звільнення його від сплати судового збору, клопотань про звільнення або зменшення судового збору суду не надав.
Тому, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру у сумі 1 331,2 гривень.
Керуючись статтями 8, 43, 55 Конституції України, статтями 47, 93, 97, 116, 233, 234 Кодексу законів про працю України, статтями 258, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 Цивільного процесуального кодексу України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпроазот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - задовольнити повністю.
Стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроазот» на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 15 860,56 гривень (п`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят грн 56 коп.).
Стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроазот» на користь держави судовий збір у сумі 1 211,2 гривень (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте Заводським районним судом міста Кам`янського за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складений 09.02.2026 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя І.А. Подкопаєва