Справа № 703/8102/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про повернення позову

04 березня 2026 року м. Сміла

Суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Волосовський В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Смілянської міської ради про визнання права власності на об`єкт самовільного будівництва,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить зобов`язати відповідача Смілянську міську раду узаконити самовільне будівництво балкону до належної їй квартири АДРЕСА_1 , шляхом проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та внесення відповідних даних до державного реєстру прав на нерухоме майно.

Під час вирішення питання щодо можливості відкриття провадження у справі за вказаним позовом встановлено, що позовна заява подана з порушенням вимог ст. 175, 177 ЦПК України.

Ухвалою судді від 29 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу запропоновано у встановлений строк усунути виявлені недоліки, а саме позивачем не було подано доказів звернення до компетентних органів з питань узаконення самочинного будівництва та не подано доказів неможливості вирішення питання в адміністративному порядку, відсутні дані щодо дотримання позивачем визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію побудованого (реконструйованого) нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, не долучено документів, з яких можна встановити правовий режим земельної ділянки за вказаною адресою, на якій розміщене самочинне будівництво, її власника та/або користувача.

Суд зауважує, що залишення позовної заяви без руху - це тимчасовий захід, який застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання. Недоліки можуть стосуватися як позовної заяви (змісту та форми), так і порядку подання.

04 лютого 2026 року до суду надійшло клопотання позивача, у якому вона на виконання ухвали суду від 29 грудня 2025 року конкретизувала, за її твердженням, зміст позовних вимог, зазначивши, що з метою введення в експлуатацію вказаного у позові об`єкта самовільного будівництва (прибудови - балкону) вона зверталась до компетентних органів, на підтвердження чого приєднала направлення Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області № 354 від 13 грудня 2018 року для проведення планового (позапланового) заходу для здійснення перевірки на будівництво добудови до квартири АДРЕСА_1 ; крім того позивач просила приєднати Акт № 354, складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. Позивач вказує, що даним актом суттєвих недоліків не встановлено однак потім було відмовлено у проведенні подальших дій та рекомендовано звернутись до суду. При цьому жодного доказу на підтвердження наданої їх відмови компетентним органом у введенні в експлуатацію вказаної прибудови позивачем не надано.

Ознайомившись із клопотанням позивача, поданим на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд приходить до наступного.

За змістом ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, суд звертає увагу позивача, що звернення до суду не є беззаперечним і повинно відбуватись за правилами визначеними процесуальним законом.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

За правилами цивільного процесуального законодавства позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 ЦПК України, а також вимогам, встановленим ст. 177 цього Кодексу.

Норми статті 175 ЦПК України чітко та імперативно визначають вимоги щодо форми і змісту позовної заяви.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Позов це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, звернена через суд або інший орган цивільної юрисдикції про захист порушеного, оспореного чи невизнаного права або інтересу, який здійснюється у певній, визначеній законом, процесуальній формі.

Позов як складне явище має декілька елементів, до яких відносяться: предмет, підстава та зміст. Предмет позову це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача. Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов. Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи судового захисту свого права, свободи чи інтересу, які повинні формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології.

Значення елементів позову полягає у тому, що за ними визначаються межі судового розгляду, адже суд відповідно до ст. 13 ЦПК розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог.

Відповідно до висновків про застосування норм права, сформульованих зокрема в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2019 в справі №306/2140/17, звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами:

- про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир;

- про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди;

- про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

При цьому доказів, що позивач зверталася до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, на виконання ухвали суду, позивачкою не надано, заява ОСОБА_1 містить лише вказівку, що позивачеві на неодноразові відповідні звернення надано відмову в усній формі, відомості про суб`єкта, яким вчинено відповідні дії відсутні.

Суд, ознайомившись із вказаними заявами, приходить до висновку, що недоліки, перелічені в ухвалі суду від 29 грудня 2025 року, усунуті не були.

Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням викладеного, позивач була належним чином та у передбаченому законом порядку поінформована про обов`язок усунути недоліки позовної заяви шляхом приведення її змісту у відповідність до вимог ст.175 , 177 ЦПК України, однак не подала до суду позовну заяву, яка б відповідала цим вимогам, і таким чином, не вичерпала наявних засобів захисту свого права, а тому її право на звернення до суду за захистом не можна вважати порушеним.

Даний висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду від 12.09.2018 року у справі №705/3875/17 та від 22.05.2019 року у справі №705/5060/18.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасник цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Слід зазначити, що саме звернення особи до суду з позовною заявою не спричиняє безумовне відкриття провадження у справі. Суддя, відкриваючи провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала позовну заяву, порядку реалізації права на звернення до суду. Процесуальним наслідком недотримання позивачем умов реалізації права на звернення до суду з позовною заявою є залишення її без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

З огляду на викладене суддя може вирішити питання про відкриття, повернення чи відмову у відкритті провадження по справі, яка не була належним чином оформлена та містила недоліки, лише після їх усунення. При цьому у ЦПК України відсутні винятки з указаного порядку.

Здійснивши аналіз норм законодавства, можна зробити висновок, що як суд, так і особа, яка подала позовну заяву, наділені низкою процесуальних прав та обов`язків. Зокрема, в разі подання особою позовної заяви оформленої з порушенням вимог статей 175 і 177 ЦПК України, або без сплати судового збору за подання такої позовної заяви суддя зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без руху із зазначенням недоліків.

Відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно положень ч.6 ст.185 ЦПК України про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. Копія позовної заяви залишається в суді.

Частина 7 ст.185 ЦПК України передбачає, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

За наведених обставин, приходжу до висновку, що оскільки недоліки позовної заяви у встановлений судом строк позивачем не усунуто, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 185, 260, 261, 354, 355 ЦПК України, суддя,-

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Смілянської міської ради про визнання права власності на об`єкт самовільного будівництва - вважати неподаною та повернути позивачу разом з доданими до неї документами.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини,що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена сторонами безпосередньо в Черкаський апеляційний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її складення.

Суддя: В.В. Волосовський