справа № 381/191/25
провадження № 22-ц/824/2779/2026
головуючий у суді І інстанції Осаулова Н.А.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) через представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, в якому просив позбавити батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2018 року позивача визнано батьком ОСОБА_4 . З жовтня 2021 року позивач разом із сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року місце проживання сина визначено з позивачем. Позивач як батько створив для свого сина належні умови для проживання. ОСОБА_5 навчається у Чаусівській гімназії. Відповідач не приймає жодної участі у вихованні сина, не спілкується з ним, кошти на його утримання не надає, станом здоров`я та навчанням дитини не цікавиться загалом більше 5 років. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не надає дитині доступу до культурних та інших духовний цінностей, не створює умов для отримання ним освіти, що у сукупності є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідачка жодної участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується, коштів на утримання дитини не надає, вихованням дитини займається лише позивач. По відношенню до сина, відсутня материнська любов, будь який вклад у виховання та розвиток дитини.

Наголошує, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідним харчування, медичним доглядом, лікуванням (коли дитина хворіє), що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення (взагалі); не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідачки, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Зазначає, що інтерес спілкування матері з дитиною виник тільки після того, як був поданий позов до суду про позбавлення відповідачки батьківських прав. І то, це було лише наприкінці 2024 року - початку 2025 року. Після того відповідачка не телефонує сину, не цікавиться його життям, не надає фінансової підтримки, не виявила бажання підготувати дитину до нового навчального року (купівля необхідного одягу, канцелярії (зошити, обкладинки, ручки, олівці тощо)), що в черговий раз доводить те, що відповідачка усунулася від виконання батьківських обов`язків.

Наголошує як вбачається з реалій сьогоднішнього життя, в Україні діє воєнний стан. І в разі, якщо позивача мобілізують на військову службу, то з ким залишиться проживати дитина.З матір`ю дитина проживати не хоче, та й відповідачка не зможе забезпечити дитині його існування, оскільки має ще 5 дітей, і фінансово вона не має можливості забезпечити нормальне існування цих дітей, і сина ОСОБА_5 , який наразі проживає з батьком, який забезпечує його всім необхідним, що підтверджено Актом обстеження житлових умов та Висновком органу опіки.

Таким чином, враховуючи в першу чергу інтереси дитини, його виховання та розвиток, захист здоров`я, та те що батько самостійно створив для сина належні умови для проживання, займається його вихованням, забезпечує освітою та за потреби супроводжує дитину, коли йому необхідна медична допомога, та самоусунення матері від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_5 , яка має інших дітей, потрібно зробити висновок, що позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , буде повністю відповідати інтересам дитини на сьогодні.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову та електронну адреси, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції та рекомендованим повідомленням.

9 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Єрмоленко А.В. про розгляд справи за відсутності сторін.

За таких обставин та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що відповідач не приймає жодної участі у вихованні сина, не спілкується з ним, кошти на його утримання не надає, станом здоров`я та навчанням дитини не цікавиться загалом більше 5 років

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і матері для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з урахуванням наступного.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Судом встановлено, що заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2018 року у справі №484/2970/16-ц визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-8).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2024 року у справі №381/3797/23 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 (а.с. 9-11).

Як вбачається із даного рішення, мати дитини - ОСОБА_6 проти вимог щодо місця проживання дитини з батьком не заперечувала.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини судом було враховано умови для проживання дитини, створені батьком, та інші обставини у сукупності.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де і зареєстрований з 13.06.2024 року (а.с. 17).

Так, на підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків надано довідку з КП «Первомайський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Кам`яномостівської сільської ради №294/01-05 від 18.12.2024 року, де вказано ОСОБА_1 супроводжує дитину за потреби до лікаря-педіатра, мати дитини не зверталась до лікаря з приводу надання медичної допомоги, на прийомах у лікаря дитину не супроводжувала, в декларації як довірена особа не зазначена.

Також надано довідку про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у Чаусівській гімназії у сьомому класі. Батько ОСОБА_1 займається вихованням сина, мати участі у вихованні сина не приймає (довідка від 11.07.2024 року №01-20/86) (а.с. 16).

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області від 28.02.2024 року №1217/3.1-25, позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. Як вбачається із даного висновку, при прийнятті рішення було з`ясовано думку дитини, який вказав, зокрема, що не бачив матір майже рік, не бажає спілкуватись з мамою, у якої є інші діти. ОСОБА_5 вказав, що мати почала писати сину повідомлення після подачі даного позову, переказала на його карту 1 000,00 грн., які він витратив.

Так, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В даному випадку суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Крім того, позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

Позивач при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції зазначив, що відповідач тривалий час, а тобто більше 5 років ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини, однак доказів на підтвердження вказаних обставин не надав.

Посилання позивача на те, що відповідач не спілкується з дитиною та не бачиться з нею не може бути самостійною підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав за наслідком розгляду цієї справи, оскільки позивач не довів, що такі дії матері ґрунтуються саме на винній поведінці матері, що нехтує своїми обов`язками, а не з інших причин, як то хвороба, надзвичайні обставини, тощо.

Аналогічних висновків дотримується Верховний Суд (див., наприклад, постанову від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідачка наполягає на спілкуванні з сином та вказує, що ОСОБА_4 сам виявив бажання проживати з батьком, однак вона продовжує спілкуватися з сином та приймає участь у його житті на скільки це можливо на великій відстані між ними. Вказує, що не має можливості бачитися з сином за місцем проживання позивача, тому що останній не дозволяє їй бачитись із сином.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідачка спілкується із сином, що підтверджується скріншотами переписок та надсилає йому кошти, що підтверджується квитанціями.

Доводи апеляційної скарги про те, що таке спілкування відбулось лише після звернення позивача із позовом до суду про позбавлення батьківських прав колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається із переписки матері та сина така відбувалась ще до звернення позивача із позовом до суду.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року (справа №459/3411/18).

В даному випадку судом апеляційної інстанції не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність безумовних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13серпня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба