Справа № 502/1543/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Березнікова О.В.,

при секретарі Нанєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кілійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказує, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період якого народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 30.03.2023 року по справі № 502/196/23, шлюб між сторонами було розірвано. Як вказує позивач, згідно ордеру на житлове приміщення № 448, виданого 29.01.2014 року виконавчим комітетом Кілійської міської ради Одеської області вбачається, що ОСОБА_1 на його сім`ї з двох осіб надано право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 28.8 кв. м, яка складається з двох кімнат, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (копія додається).

На даний час, позивач має на меті приватизувати вищевказану квартиру, однак за вказаною адресою до цього часу зареєстрована, однак протягом тривалого часу не проживає відповідач, за місцем її реєстрації особистих речей у вказаній квартирі не тримає, сімейних стосунків з відповідачем сторони не підтримують. На неодноразові прохання щодо зняття з реєстрації, відповідач жодним чином не реагує. Відповідач проживає за іншою адресою та має інше житлове приміщення.

Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

24.10.2025 року від третьої особи надійшли заперечення на позов в яких зазначено, що на підставі рішення виконавчого комітету ради народних депутатів № 07 від 29.01.2014 року видано ОСОБА_1 ордер на житлове приміщення № 448 від 04.02.2014 року, а саме: службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , склад сім`ї 2 (дві) особи. Відповідно до наказу № 251-к від 04.07.2024 року Головного управління Держпродспожив служби в Одеській області, ОСОБА_1 увільнений від роботи на посаді заступника начальника відділу державного нагляду з дотриманням санітарного законодавства Головного управління служби в Одеській області із збереженням місця роботи на період проходження військової служби під час мобілізації. За даними Реєстру територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітній ОСОБА_3 . Відповідно до ст. 125 Житлового Кодексу України, не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, у тому числі, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Крім того, ОСОБА_1 достовірно знаючи, що його син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за вищевказаною адресою, при подачі позовної заяви не повідомив суд про цей факт та не надав до суду документи, які це підтверджують, або вказане спростовують. Також, Акт депутата Ізмаїльського району Кілійської ОТГ Чакир Ігоря Дмитровича від 25.07.2025 року, не може бути прийнятий судом як доказ того, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 не проживають за адресою реєстрації, оскільки в Акті зазначена інша адреса: АДРЕСА_1 . На підставі вищевикладеного, просив суд відмовити в задоволенні позову.

06.11.2025 року від представника позивача надійшли пояснення на заперечення третьої особи на позов в якому зазначено, що в обґрунтування відмови в задоволенні позову, представник третьої особи посилається на ст. 125 Житлового кодексу, якою передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. По-перше, відповідно до статті 1 Закону «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», до категорії одиноких осіб також належать люди, які не мають працездатних родичів, зобов`язаних за законом їх утримувати. Представником третьої особи, безпідставно віднесено відповідача до категорії одинокої особи, оскільки до матеріалів справи не додано відповідних належних доказів про те, що відповідач є «одинокою особою» та в прохальній частині позову, не ставиться питання щодо неповнолітньої дитини. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України ) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивачем не ставиться питання щодо визнання неповнолітнього сина таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не залучено орган опіки та піклування з метою недопущення порушення його прав, у зв`язку з чим, посилання представника третьої особи безпідставні, необґрунтовані та не є предметом розгляду вказаної цивільної справи. По-друге, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 450585769 від 04.11.2025 року, наданого виконавчим комітетом Кілійської міської ради вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 . Між тим, відсутність відповідача за адресою місця реєстрації протягом тривалого періоду, дає позивачу право звернення до суду з відповідним позовом, оскільки порушується право позивача, передбачено ст. 9 Житлового кодексу України. Щодо акту депутата Кілійської міської ради, зазначає, що в ньому допущена технічна описка, оскільки ні відповідачем, ні третьої особою не надано належних та допустимих доказів щодо проживання відповідача за вказаною адресою. Позивач не несе відповідальності за технічну описку посадових осіб. При цьому, відповідач дійсно протягом тривалого часу не проживає за вказаною адресою, що не оспорено сторонами по справі.

У судове засідання позивач не з`явився, від її представника адвоката Бурлаченка Д.В. надійшла заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Представник третьої особи Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області у судове засідання не з`явився.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що шлюб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований 14.01.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 23.06.2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 237.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 30.03.2023 року по справі № 502/196/23, розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 14.01.2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кілійського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2.

Згідно ордеру на житлове приміщення № 448, виданого 29.01.2014 року виконавчим комітетом Кілійської міської ради Одеської області вбачається, що ОСОБА_1 на його сім`ї з двох осіб надано право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 28.8 кв. м, яка складається з двох кімнат, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 438050768, виданого 04.08.2025 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 не зареєстровано.

Рішенням Кілійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 1635/VIII/28 від 23.12.2022 року перейменовано вул. Тимошенко на вулицю Мрії в м. Кілія Одеської області.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 450585769 від 04.11.2025 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003р., № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи з відповідною заявою або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Відповідного до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до статті 3 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-ХІІ) приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Згідно з частинами другою, п`ятою статті 5 Закону № 2482-ХІІ, якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно п. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду`до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до п.п. 4, 5 ст. 5 вказаного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію (п. 17 Положення про порядок передачі квартири (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396,далі - Положення).

Таким чином, підсумовуючи викладені обставини та нормативне обґрунтування, суд приходить до висновку, що враховуючи, що відповідачем чи третьою особою не спростовано факту того, що відповідач проживає за іншою адресою та має інше житлове приміщення, він вважається таким, що втратив право користування спірною квартирою. Крім того, тривалий час проживання позивача у спірній квартирі, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282, 293, 294, 337, 338 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте Кілійським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Березніков