ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 450/3785/19

провадження № 61-11106 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)
-ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом)
-ОСОБА_2 ,
представник відповідача (позивача за зустрічним позовом)
-адвокат Кінаш Олена Анатоліївна,
інші відповідачі за первісним позовом:
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
треті особи за первісним позовом, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору:
Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області,
треті особи за зустрічним позовом, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору:
Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , треті особи: Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3 й ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, правонаступником якої є Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим будинком,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яку представляє ОСОБА_7 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року, ухвалене суддею Мусієвським В. Є., та постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, прийняту колегією суддів у складіЛевика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 (далі - спірний житловий будинок).

2. Позов мотивований тим, що 24 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_6 був укладений договір дарування спірного житлового будинку, відповідно до якого він набув на нього право власності. Він є єдиним власником спірного житлового будинку. Крім того, йому на підставі договору дарування земельної ділянки від 24 вересня 2013 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2320 га (кадастровий № :01:002:0476), на якій розташований спірний житловий будинок.

3. Водночас у спірному житловому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 . Також ОСОБА_2 вселила у спірний житловий будинок своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєструвавши місце їх проживання за адресою знаходження спірного житлового будинку. Тобто відповідачі не є власниками спірного житлового будинку, втратили право користування ним, але відмовляються в добровільному порядку його залишати, чим перешкоджають ОСОБА_1 у реалізації його права власності на цей будинок. У зв`язку з цим ОСОБА_1 змушений звертатися з позовом до суду з відповідним позовом.

4. У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із відповідним зустрічним позовом, у якому просила визнати за відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право користування спірним житловим будинком.

5. Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_2 та її малолітні діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проживають у спірному житловому будинку на законних підставах, оскільки місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване у цьому будинку з її народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 . Її діти ОСОБА_3 (народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_3 ) також проживають у цьому будинку з народження. Вони є членами сім`ї колишнього власника спірного житлового будинку - ОСОБА_6 , який є братом матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 . Цей будинок є їх єдиним житлом. Права користування іншими житловими приміщеннями у них відсутні.

6. Оскільки виселення члена сім`ї колишнього власника без надання йому іншого житлового приміщення не допускається, ОСОБА_2 вважає, що її зустрічний позов має бути задоволений.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій

7. Пустомитівський районний суд Львівської області своїм рішенням від 12 листопада 2020 рокувідмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 .

8. Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 є членами сім`ї попереднього власника спірного будинку - ОСОБА_6 .

9. Суд першої інстанції послався на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), вважаючи, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї (далі - Конвенція), а тому наступне виселення її з відповідного житла може бути невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

10. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

11. Зокрема, суд першої інстанції вважав, що відповідачі протягом тривалого часу проживають у спірному житловому будинку, тобто мають тривалий зв`язок із спірним майном, як із житлом, незалежно від його правового режиму.

12. Водночас ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції жодних доказів на підтвердження підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового будинку без надання їм іншого житла, передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року № 5464-X (у актуальній редакції далі - ЖК України).

13. Оскільки ОСОБА_1 вимагав виселення відповідачів зі спірного житлового будинку без надання їм іншого житла, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні його позову.

14. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що право відповідачів на проживання у спірному житловому будинку не порушується, оскільки вони у ньому проживають, а оспорювання їхнього права на це проживання і так є предметом розгляду цієї справи, а тому не потребує додаткового захисту. Отже, це свідчить, на думку суду першої інстанції, про передчасність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

15. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року залучений Виконавчий комітет Сокільницької сільської ради Львівського району Львівської області як орган опіки та піклування - правонаступник третьої особи - Служби у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, до участі у справі.

16. Львівський апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2022 року задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 повністю, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - частково. Зокрема, апеляційний суд вирішив скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити - постановив виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі спірного житлового будинку, який належить на праві власності ОСОБА_1 , а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

17. Апеляційний суд, враховуючи також практику ЄСПЛ та практику Верховного Суду України й Верховного Суду, дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для розгляду справи, та вимогам закону не відповідають, зокрема обставини, які суд вважав встановленими, не доведені, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

18. Апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійсно є членами однієї сім`ї, але вони не є членами сім`ї ОСОБА_1 .

19. Крім того, суд першої інстанції проігнорував факт наявності у ОСОБА_5 у приватній власності земельної ділянки та житлового будинку на ній. Водночас у ОСОБА_1 спірний житловий будинок є єдиним його житлом. Тому у цьому конкретному випадку виселення відповідачів зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: 1) у належному ОСОБА_1 на праві власності спірному житловому будинку проживають ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не є членами його сім`ї; 2) будь-які письмові договори з приводу користування спірним житловим будинком між учасниками цього судового спору відсутні; 3) між сторонами склались неприязні відносини, а вимоги власника звільнити його спірний житловий будинок відповідачі ігнорують; 4) спірний житловий будинок є єдиним житлом ОСОБА_1 , натомість у власності ОСОБА_5 перебуває інший житловий будинок, площею 222,7 кв. м, до того ж у власності інших відповідачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_8 перебуває три земельні ділянки, одна із яких - для будівництва та обслуговувана житлового будинку. Виселення сім`ї відповідачів зі спірного житлового будинку фактично позбавить їх можливості жити у спірному житловому будинку, однак не позбавить їх права на житло в цілому, так як їх сім`я забезпечена іншим житлом, до того ж має можливість набути і додаткове житло на земельній ділянці, виділеній для таких цілей.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

20. Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 24 травня 1962 року, вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є батьками ОСОБА_11 .

21. Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 26 листопада 1983 року, ОСОБА_12 (народився ІНФОРМАЦІЯ_4 ) уклав шлюб з ОСОБА_11 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 ), внаслідок чого остання прийняла прізвище « ОСОБА_13 ».

22. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 18 лютого 1989 року, ОСОБА_12 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

23. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_4 , виданому 27 липня 2010 року, зазначено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 (народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

24. ОСОБА_1 на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного між ним та ОСОБА_6 24 вересня 2013 року, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 63,1 кв. м.

25. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 вересня 2013 року № 9907383 ОСОБА_1 зареєстрував право власності на спірний житловий будинок 24 вересня 2013 року.

26. Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , виданим 20 березня 2018 року, ОСОБА_8 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

27. Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області місце проживання ОСОБА_5 з 25 травня 1978 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

28. Відповідно до будинкової книги у спірному житловому будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 - з 25 листопада 2005 року, ОСОБА_3 - з 29 липня 2010 року, ОСОБА_4 - з 02 квітня 2018 року.

29. Згідно із довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб та землекористувачів від 30 січня 2020 року № 155, виданою Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 є сестрою ОСОБА_6 .

30. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03 лютого 2020 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка в селі Сокільники площею 0,0847 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та дві земельних ділянки площею 0,0052 га та 0,004 га - для ведення особистого селянського господарства, а ОСОБА_8 належить ? земельної ділянки в селі Сокільники площею 0,1597 га - для ведення особистого селянського господарства.

31. Також за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 березня 2020 року вбачається, що ОСОБА_5 належить на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 222,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 та земельна ділянка площею 0,2005 га (кадастровий № :01:004:1676).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

32. У листопаді 2022 року адвокат Кінаш О. А., яка представляє ОСОБА_2 , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року, у якій ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , задовольнивши її зустрічний позов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

33. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі.

34. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2025 рокусправа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

35. 01 грудня 2025 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи ОСОБА_2 .

36. З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_2 , вона оскаржує судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України). Водночас в касаційній скарзі зазначається, що відповідні судові рішення оскаржуються у частині щодо виселення зі спірного житлового будинку ОСОБА_2 з її двома дітьми, відмови у задоволенні зустрічного позову про визнання за ними права користування спірним житловим будинком.

37. ОСОБА_2 звертає увагу, що її мати проживала у спірному житловому приміщенні як дитина своїх батьків, сама ОСОБА_2 почала проживати у спірному житловому будинку як дитина своєї матері, а її діти почали проживати у спірному житловому будинку як її діти.

38. ОСОБА_2 вважає, що апеляційний суд не взяв до уваги правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, щодо застосування статті 406 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (у актуальній редакції далі - ЦК України). Також апеляційний суд безпідставно проігнорував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, яким керувався суд першої інстанції - факт переходу права власності на житлове нерухоме майно до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі й колишніх.

39. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України. Зокрема, оскільки суди попередніх інстанцій не аргументували оскаржувані судові рішення мотивами встановлення ефективності заявленого захисту прав ОСОБА_1 , Верховний Суд не бере до уваги посилання на свої правові висновки з цього питання.

40. Оскільки Верховний Суд не приймав постанову від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, то він не приймає до уваги посилання касаційної скарги на свою неіснуючу постанову. Також Верховний Суд не приймає посилання на свою постанову від 18 грудня 2019 року у справі № 760/22044/16-ц у зв`язку з тим, що у цій справі суди не встановлювали наявність у ОСОБА_2 права власності саме на інше житло.

41. Верховний Суд окремо звертає увагу на те, що набір цитованих уривків текстів з постанов Верховного Суду та резюмування такого переліку цитат у касаційній скарзі загальною фразою про те, що суди попередніх інстанцій не врахували все перелічене, - не є належним обґрунтуванням касаційної скарги відповідно до вимоги ЦПК України, зокрема його статті 389.

42. Також Верховний Суд не бере до уваги власну інтерпретацію ОСОБА_5 мотивів апеляційного суду. Не бере й до уваги Верховний Суд свою оцінку під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень конкретних дій судів попередніх інстанцій у конкретній справі за конкретних встановлених обставин, оскільки це не є правовим висновком у розумінні частин четвертої статті 263 ЦПК України, про що більш докладно далі.

43. Враховуючи, що предметом цього спору не є оскарження договору дарування спірного житлового будинку, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , аргументи щодо порядку його укладення Верховний Суд також залишає поза увагою.

44. Оскільки Верховний Суд залишає без розгляду відзив ОСОБА_1 , то він і не надає оцінку відповіді ОСОБА_2 на цей відзив.

(2) Доводи ОСОБА_1

45. 24 лютого 2023 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив ОСОБА_1 , наданий його представником - адвокатом Іськівом І. З., який не підписаний жодною особою, до якого також долучене клопотання, підписане представником, про поновлення строку на подання відзиву у зв`язку з тим, що, отримавши 21 січня 2023 року зазначену ухвалу, ОСОБА_1 та його представник не встигли підготувати відзив у визначений судом строк (10 днів з моменту отримання цієї ухвали), а також у зв`язку з тим, що в Україні введений воєнний стан.

46. Загальне посилання на введення воєнного стану в Україні без обґрунтування конкретних обставин впливу цього на можливість подати відзив вчасно не є належним обґрунтуванням для можливості поновити відповідний процесуальний строк. Також той факт, що адвокату потрібно більше часу для підготовки процесуального документа, ніж встановив суд, не є належним обґрунтуванням для поновлення цього строку, зокрема враховуючи, що з моменту отримання відповідної ухвали та до отримання Верховним Судом зазначеного відзиву пройшов фактично місяць. Отже Верховний Суд не вбачає підстав для поновлення строку на подання відзиву ОСОБА_1 .

47. Частина друга статті 178 ЦПК України у її логічній взаємодії із статтею 395 ЦПК України передбачає, що зазначений відзив має бути підписаний або ОСОБА_1, або його представником. ЦПК України не передбачає механізму залишення відзиву без руху для усунення його недоліків. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (частина восьма статті 178 ЦПК України). Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень (рішення) (частина третя статті 395 ЦПК України).

48. Учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України).

49. Враховуючи зазначене, Верховний Суд не приймає цей відзив до розгляду.

(3) Позиція інших учасників справи

50. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

51. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (частина перша статті 41 Конституції України).

52. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).

53. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції).

54. Стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції присвячена захисту права власності - праву мирно володіти своїм майном.

55. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

56. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ (частина четверта статті 10 ЦПК України).

57. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).

58. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76?80 ЦПК України. Характер оцінки судом доказів та його підхід до цього визначені у статті 89 ЦПК України.

59. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).

60. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

61. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

62. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

63. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

64. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання дітей, які не досягли чотирнадцятирічного віку є - місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частини перша, третя та четверта статті 29 ЦК України).

65. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

66. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та сьома статті 319 ЦК України).

67. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

68. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (частина перша статті 401 ЦК України).

69. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

70. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини перша-третя статті 403 ЦК України).

71. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (частина п`ята статті 403 ЦК України).

72. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений (частина шоста статті 403 ЦК України).

73. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

74. Частина перша статті 406 ЦК України передбачає, що сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

75. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або в інших випадках, встановлених законом (згідно із частинами другою та четвертою статті 406 ЦК України).

76. Пункт 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

77. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

78. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК України).

79. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (частина перша статті 109 ЖК України).

80. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

81. У цій справі суди попередніх інстанцій не встановили підстави для виселення на підставі статті 116 ЖК України, ці підстави учасниками судового спору не доводяться та не доведені.

82. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (частина перша статті 150 ЖК України).

83. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частини перша та друга статті 156 ЖК України).

84. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України (відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України).

85. Стаття 162 ЖК України регулює питання плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові.

86. Правовий висновок Верховного Суду, про який йдеться зокрема у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, стосується узагальненого застосування норми права, а безпосередній правовий аналіз у кожній конкретній справі висновків з приводу того, що доводять ті чи інші конкретні докази саме цієї справи, не є правовим висновком щодо застосування норми права у розумінні пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Тобто намагання на підставі наявності якихось аналогічних доказів у справі, що розглядається судом, та вже була розглянута судом пояснити необхідність прийняття судового рішення по суті спору аналогічного останньому не є належним аргументом щодо підстав застосування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Тому Верховний Суд не приймає до уваги посилання, відповідно до його формулювання у касаційній скарзі, на свою постанову від 13 вересня 2019 року у справі № 515/308/17. Якщо особа вважає, що у справі дослідження доказів судами попередніх інстанцій відбулось у спосіб, який дає підстави для застосування статті 411 ЦПК України, то вона має чітко вказувати конкретну справжню причину касаційного оскарження, посилаючись на належні підстави, зокрема пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, та доводити їх належним чином.

87. Пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України передбачає чітке та конкретне наведення особою у касаційній скарзі того, на який саме правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах вона посилається та яким чином він пов'язаний зі справою, у якій ініціюється касаційний перегляд судових рішень. Цитування у касаційній скарзі цілих уривків текстів постанов Верховного Суду без конкретизації суті відповідного правового висновку, на підтвердження якого наводиться це цитування, та його пов'язаності зі справою, касаційний перегляд якої ініціюється, не є належним обґрунтуванням застосування пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та суперечить вимогам частини шостої статті 81 ЦПК України. Як вже зазначив Верховний Суд, набір цитованих уривків текстів з постанов Верховного Суду та резюмування такого переліку цитат у касаційній скарзі загальною фразою про те, що суди попередніх інстанцій не врахували все перелічене, - не є належним обґрунтуванням касаційної скарги відповідно до вимог ЦПК України, зокрема його статті 389. Крім того, як вже було зазначено, правова оцінка конкретних висновків судів по суті конкретного спору, яка у тому числі залежить від конкретних встановлених обставин окремої справи, не є сама по собі правовим висновком Верховного Суду щодо застосування норми права у розумінні пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Тому Верховний Суд не приймає до уваги посилання касаційної скарги на свої постанови від 03 лютого 2021 року у справі № 501/2010/18, від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20, від 07 квітня 2021 року у справі № 562/2088/19 (у касаційній скарзі вказаний лише номер провадження - № 61-11890 св 20), від 16 червня 2020 року у справі № 590/394/19.

88. Також не є правовим висновком Верховного Суду констатація (цитування) змісту норм права, оскільки їх дія не залежить від такої констатації (цитування) Верховним Судом. Це є безпосередній зміст норми права, а не правовий висновок щодо її застосування. Тому Верховний Суд не приймає до уваги посилання касаційної скарги, відповідно до його формулювання, на свою постанову від 26 квітня 2022 року у справі № 501/1294/20.

89. Верховний Суд приймає до уваги, що оскаржуване рішення апеляційного суду не оскаржуються у частині, яка стосується ОСОБА_5 .

90. Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, п.п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, п. 2).

91. Верховний Суд звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій досить широко навели судову практику ЄСПЛ з питань, які стосуються предмету цього судового спору, без наявності суперечностей у ній. Фактично розбіжності судів попередніх інстанцій відбулись у безпосередній оцінці виправданого та пропорційного втручання у право ОСОБА_2 та її дітей користуватись спірним житловим будинком. У цьому зв`язку Верховний Суд не вважає за потрібне дублювати у цій постанові практику ЄСПЛ, справедливо наведену судами попередніх інстанцій у цій справі, оскільки має зосередитись на визначенні того, чия оцінка у більшій мірі відповідає як законодавству України загалом, так й цій наведеній судами практиці ЄСПЛ у оцінці втручання у право користування ОСОБА_2 та її дітей спірним житловим будинком за критеріями: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; 3) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

92. Поняття «суспільного інтересу» невід`ємно пов`язане із законністю у суспільстві - дотриманням вимог закону. Тому протилежне призводить й до невідповідності «суспільному інтересу». Законом не виключається можливість втручання у право ОСОБА_2 користуватися спірним житловим будинком, наявність якої має визначатись конкретними обставинами справи, які мають бути належним чином встановлені.

93. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, на яку посилається ОСОБА_2 у своїй касаційній скарзі щодо застосування статті 406 ЦК України, зазначила, що положення цієї статті ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані за умови наявності такої підстави - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується зокрема на підставі частини першої статті 405 ЦК України. Тому посилання у касаційній скарзі на те, що відсутні підстави вважати, що користування спірним житловим будинком ОСОБА_2 та її дітьми підлягає припиненню на підставі частини другої статті 406 ЦК України на вимогу нового власника відповідного майна, оскільки відповідачам сервітут не встановлювався ані попереднім, ані теперішнім власником цього майна, позбавлені сенсу та протирічать іншим доводам ОСОБА_2 , у тому числі з посиланням на постанови Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18.

94. Верховний Суд не бачить підстав для відступу від свого зазначеного правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (дивитись, наприклад, ту ж постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18). Зокрема, Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 442/7187/18 також звертав увагу, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України, які кореспондуються з частиною третьою статті 403 ЦК України. Водночас ОСОБА_1 позовні вимоги щодо несплати коштів за користування спірним житловим будинком відповідачами не висував.

95. Послідовність вселення у спірний житловий будинок відповідачів, як дітей у відповідній сім`ї, наведена ОСОБА_2 , не спростована встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи. Апеляційний суд не заперечив у мотивах свого судового рішення того, що усі відповідачі за родовою ієрархією були членами сім`ї ОСОБА_5 , яка у свою чергу разом з попереднім власником спірного житлового будинку ОСОБА_14 була членом сім`ї ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які також проживали разом із своїми дітьми у спірному житловому будинку. Однак він виходив з оцінки підстав припинення прав користування спірним житловим будинком відповідачами на момент звернення до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 , тому й оцінював їх з точки зору складу сім`ї безпосередньо ОСОБА_1 , не визначившись з тим, чи взагалі існує місце для твердження про підстави припинення права відповідного сервітуту.

96. Отже, відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, які учасниками цього судового спору не спростовані, у ОСОБА_2 та її двох дітей дійсно виникло право сервітуту на спірний житловий будинок: 1) у матері як неповнолітньої дитини ОСОБА_5 (до заміжжя ОСОБА_11 ), яка є членом сім`ї ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , сестрою ОСОБА_6 - з моменту набуття чинності ЦК України (до реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок); 2) у ОСОБА_3 як неповнолітньої дитини ОСОБА_2 з моменту реєстрації у спірному житловому будинку (до реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок) у відповідності до умов частини другої статті 156 ЖК України; 3) у ОСОБА_4 як неповнолітньої дитини ОСОБА_2 з моменту реєстрації у спірному житловому будинку (після реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок) у відповідності до умов частини другої статті 156 ЖК України.

97. Обставини, передбачені частиною першою статті 406 (припинення сервітуту) ЦК України судам учасниками цього спору не були доведені, зокрема суди не встановили, що ОСОБА_2 та її діти не проживали у спірному будинку більше трьох років підряд, тобто протягом цього безперервного строку не користувались відповідним сервітутом.

98. Відповідно до зазначених вище норм права та з урахуванням встановлених обставин цієї справи характер спорідненості саме ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не є сам по собі достатньою підставою для застосування пункту 4 частини першої (припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту), частини другої (обставиною, яка має істотне значення для скасування існуючого сервітуту ОСОБА_2 та її дітей) або частини четвертої статті 406 ЦК України.

99. Висновок апеляційного суду з приводу того, що наявність земельних ділянок у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_8 може впливати на вирішення цього спору, за відсутності встановлених обставин наявності на цих земельних ділянках споруд, придатних для проживання, зокрема дітей, є передчасним.

100. Враховуючи вимоги касаційної скарги та вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 вважає, що в неї та її двох дітей має залишитись право користування спірним житловим будинком. Суди попередніх інстанцій не встановлювали, чи до складу безпосередньо сім`ї ОСОБА_1 входять ще якісь інші особи.

101. Водночас у матері ОСОБА_2 є у власності житловий будинок загальною площею 222,7 кв.м.

102. З точки зору оцінки пропорційності втручання у право ОСОБА_2 та її двох дітей користуватися спірним житловим будинком загальною площею 63,1 кв. м, у якому презюмується можливе проживання чотирьох осіб, з урахуванням наявності у її матері житлового будинку загальною площею 222,7 кв. м, у якому також презюмується можливе проживання чотирьох осіб, з урахуванням прав ОСОБА_1 на спірний житловий будинок та дійсних сімейних відносин мешканців спірного житлового будинку - апеляційний суд мав підстави вважати, що відповідне втручання може бути пропорційним. Але він не врахував, що воно не може бути законним за умови заперечення ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_2 , яка є повнолітньою дитиною своєї матері, тільки за цим фактом родинних стосунків вже не має права на проживання у цьому іншому будинку без згоди її матері.

103. ОСОБА_2 навіть як повнолітня дитина не позбавлена можливості на вселення та проживання у будинку своєї матері разом із своїми дітьми, як член саме її родини, а не ОСОБА_1 , що, у тому числі, може відповідати кращим інтересам цих дітей, враховуючи, що загальна площа спірного житлового будинку - 63,1 кв. м. Однак висновок апеляційного суду з цього питання також є передчасним, оскільки реалізація такої можливості залежить від волі ОСОБА_5 , наявність або відсутність якої апеляційний суд не встановив.

104. Отже, висновок апеляційного суду про те, що виселення ОСОБА_2 з її двома дітьми зі спірного житлового будинку не позбавить її місця постійного проживання теж є передчасним. Тому оскаржуване судове рішення не може вважатись таким, що відповідає Закону - відсутні встановлені обставини цієї справи, які б вказували на те, що таке втручання однозначно не порушує гарантовані Конвенцією права ОСОБА_2 та її дітей.

105. У зв`язку із зазначеним, Верховний Суд відповідно до вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості повноцінно оцінити правильність остаточних висновків апеляційного суду щодо пропорційності втручання у права окремих учасників цього спору та відповідності такого втручання вимогам закону - законності, з чим пов`язане визначення відповідності цього рішення «суспільному інтересу».

106. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду у частині, що стосується виселення ОСОБА_2 та її двох дітей, та передати справу у цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, в іншій частині залишити її без змін.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

107. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

108. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України (згідно із пунктом першим частини третьої статті 41 ЦПК України).

109. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_2 - скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду у частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , зі спірного житлового будинку, справу передати у цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, в іншій частині залишити її без змін.

(2.2) Щодо дій, які повинен виконати суд апеляційної інстанції

110. Належним чином дослідити усі докази у справі та встановити обставини справи, надати їм належну оцінку відповідно до вимог ЦПК України. Прийняти у межах наданих доказів на їх підставі судове рішення, яке відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. Здійснити розподіл судових витрат.

(2.3) Щодо судових витрат

111. Враховуючи результат касаційного перегляду справи Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат на цій стадії розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_2 .

2. Скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить за правом приватної власності ОСОБА_1 .

3. Передати справу у зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4. В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

Повний текст постанови складений 04 лютого 2026 року