ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 335/5841/19

провадження № 61-17061св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»,

особа, яка приєдналася до апеляційної скарги, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лакомка-2010»,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 таТовариства з обмеженою відповідальністю «Лакомка-2010» на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року в складі судді Яцуна О. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Кочеткової І. В.,Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (правонаступник - Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (далі - ДП «Український інститут інтелектуальної власності»)), у якому просив визнати недійсними договори відчуження майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки та промислові зразки, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказані об`єкти та внести до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості щодо спільного права власності його та ОСОБА_2 на торговельні марки та промислові зразки.

На обґрунтування позову посилався на те, що він із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1986 року до 24 листопада 1994 року та з 27 серпня 2005 року до 19 червня 2018 року.

Із 2010 року він разом із колишньою дружиною є співвласниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакомка 2010» (далі - ТОВ «Лакомка 2010»), що займається виробництвом і продажем смаженого насіння ТМ «Лускунчик смакунчик».

Із метою просування спільного бізнесу за весь період спільного подружнього життя були створені об`єкти інтелектуальної власності у вигляді торговельних марок та двох промислових зразків упаковок для насіння. Реєстрація вказаних об`єктів була проведена на ім`я ОСОБА_2 .

У травні 2019 року з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та з Державного реєстру патентів України на промислові зразки він дізнався, що замість ОСОБА_2 власником зазначених торговельних марок та промислових зразків вже зареєстрована їхня дочка ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що відчуження майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності, які є спільним майном подружжя, відбулося без його згоди, просив позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними договори відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 : торговельних марок, які зареєстровані в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі свідоцтв на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 ; та промислових зразків упаковки для насіння, які зареєстровані в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки на підставі патентів № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 .

Інші позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що торговельні марки та промислові зразки були зареєстровані ОСОБА_2 за час шлюбу з ОСОБА_1 . Кожен із подружжя своїми спільними коштами та працею брав участь у набутті та розвитку цих об`єктів, тому право на ці об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на відчуження торговельних марок та промислових зразків сторонами не оспорюється, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання недійсними спірних договорів відчуження об`єктів інтелектуальної власності.

Позовні вимоги про скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 права власності на торговельні марки і промислові зразки та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей щодо спільного сумісного права власності подружжя на спірні об`єкти інтелектуальної власності, є такими, що не підлягають задоволенню, як передчасні.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимог щодо скасування державної реєстрації права власника на торговельні марки та промислові зразки скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення.

Скасовано в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг записи стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на торговельні марки, які зареєстровані на підставі свідоцтв на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 . Скасовано в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки записи стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на промислові зразки упаковки для насіння, які зареєстровані на підставі патентів № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , до яких приєдналися ТОВ «Лакомка 2010» та ТОВ «Лакомка-2010», задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року скасувати, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суди не перевірили, чи була добросовісною набувач майнових прав інтелектуальної власності на торговельні марки та на промислові зразки - ОСОБА_3 , не дослідили всі наявні в справі докази, тому висновок про часткове задоволення позову є передчасним.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 червня 2024 року замінено ДП «Український інститут інтелектуальної власності» його правонаступником - ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій».

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до яких приєдналося ТОВ «Лакомка - 2010», залишено без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимог щодо скасування державної реєстрації права власника на торгівельні марки та промислові зразки скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення.

Скасовано в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг записи стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на торговельні марки, які зареєстровані на підставі свідоцтв на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 . Скасовано в Державному реєстрі патентів України на промислові зразки записи стосовно реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на промислові зразки упаковки для насіння, які зареєстровані на підставі патентів № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спірні торговельні марки та промислові зразки є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, про що ОСОБА_3 як дочка ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не могла не знати. Оскільки ОСОБА_3 не може вважатися добросовісним набувачем за оспорюваними договорами, правильним є висновок суду про визнання цих договорів недійсними.

Водночас сам лише факт визнання правочинів недійсними не забезпечить відновлення порушених прав позивача в повній мірі, тому наявні підстави для скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 прав власника на торгівельні марки та промислові зразки.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У грудні 2024 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ТОВ «Лакомка-2010» подали до Верховного Суду касаційні скарги, у яких просять скасувати рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року і постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Як на підставу касаційного оскарження посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди не врахували висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 13 серпня 2019 року в справі № 926/1795/18, від 23 жовтня 2019 року в справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19; від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року в справі № 201/14163/13-ц, який застосовано судом апеляційної інстанції, необхідно відступити; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

На обґрунтування вимог касаційних скарг посилаються на те, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Не врахували, що торговельна марка є лише позначенням товару і не є ні майном, ні майновим правом. Права на торговельну марку та промисловий зразок мають лише особи, які зазначені у відповідних свідоцтвах, патентах, і такі права не можуть бути об`єктом спільного майна подружжя.

ОСОБА_3 є добросовісним набувачем торговельних марок і промислових зразків. На час укладення спірних правочинів торговельні марки і промислові зразки були зареєстровані за ОСОБА_2 . У договорах відчуження відсутня інформація щодо ОСОБА_1 як співвласника цих об`єктів інтелектуальної власності. Тому ОСОБА_3 усвідомлювала, що згода позивача на укладення цих договорів не потрібна.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 30 січня 2025 року відкрито касаційні провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

17 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» подала відзив на касаційні скарги, у яких просить розглянути справу без участі її представника з урахуванням позиції, викладеної у відзиві.

ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав відзив на касаційні скарги, у якому просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відзив поданий з незначним пропуском установленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження строку. Зважаючи на положення частини другої статті 127 ЦПК України, Верховний Суд вважає за можливе продовжити позивачу строк для подачі відзиву на касаційні скарги.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ТОВ «Лакомка-2010» подали до Верховного Суду заяви про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1986 року до 24 листопада 1994 року та з 27 серпня 2005 року до 19 червня 2018 року.

ОСОБА_2 була зареєстрована як ФОП з 25 лютого 1998 року, а ОСОБА_1 - з 06 квітня 2000 року.

За час шлюбу на ім`я ОСОБА_2 зареєстровані об`єкти інтелектуальної власності, а саме:

свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 , зареєстроване в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 10 грудня 2007 року;

свідоцтво на знак для товарів і послуг № НОМЕР_2 , зареєстроване в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг 25 листопада 2010 року;

патент на промисловий зразок № НОМЕР_3 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 10 березня 2010 року;

та патент на промисловий зразок № НОМЕР_4 «Упаковка для насіння», зареєстрований у Державному реєстрі патентів України на промислові зразки 27 липня 2015 року;

Ухвалою Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17 квітня 2019 року в справі № 332/3887/18 затверджена мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 погодили між собою порядок поділу спільного майна подружжя.

Зі змісту зазначеної ухвали встановлено, що обладнання, яке замовляла і придбала ФОП ОСОБА_2 в особі директора ОСОБА_2 , укладаючи договори, які містяться у матеріалах цивільної справи, було поділено між подружжям, а не залишено у власності ОСОБА_2 для здійснення її самостійної підприємницької діяльності (виробництво, зберігання, пропонування до продажу/рекламування та продаж насіння смаженого).

Засновниками та учасниками ТОВ «Лакомка 2010» були як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , гроші яких складали статутний капітал зазначеного товариства.

ТОВ «Лакомка 2010» використовувало спірні об`єкти інтелектуальної власності, про що свідчать відповідні ліцензійні договори.

За час шлюбу сторін ОСОБА_2 на підставі договорів про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 20 червня 2018 року передала дочці ОСОБА_3 виключні майнові права інтелектуальної власності на знаки для товарів і послуг «Лускунчик смакунчик» за свідоцтвами України № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 та на промислові зразки «Упаковка для насіння» за патентами України № НОМЕР_3 і № НОМЕР_4 .

04 жовтня 2018 року заступник Міністра економічного розвитку і торгівлі України Тітарчук М. І. на підставі заяв ОСОБА_3 від 20 червня 2018 року прийняв рішення про публікацію в офіційному бюлетені «Промислова власність» і внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг та Державного реєстру патентів України на промислові зразки відомостей про передачу права власності на ці знаки та промислові зразки ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься і в статті 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Водночас тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності згідно зі статтею 420 ЦК України належать, зокрема, промислові зразки, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Згідно зі статтею 421 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору.

Відповідно до статей 424, 427 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, у тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно (стаття 428 ЦК України).

Згідно зі статтею 463 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель та промисловий зразок є: 1) винахідник, автор промислового зразка; 2) інші особи, які набули прав на винахід, корисну модель та промисловий зразок за договором чи законом.

Майнові права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок належать володільцю відповідного патенту, якщо інше не встановлено договором чи законом (частина друга статті 464 ЦК України).

Відповідно до статті 493 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам.

Отже, законодавець передбачає конструкцію спільності прав інтелектуальної власності.

Відповідно майнові права на торговельну марку, промисловий зразок можуть бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Подібний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 22 червня 2017 року в справі № 201/14163/13-ц.

Установивши, що майнові права на спірні об`єкти інтелектуальної власності - торговельні марки та промислові зразки набуто ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 , презумпцію спільності права власності подружжя відповідач не спростувала, суди обґрунтовано вважали, що такі майнові права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною першою, другою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема, знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12, частина першої статті 81 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як установили суди, відчуження майнових прав на спірні об`єкти інтелектуальної власності, які є спільним майном подружжя, відбулося без отримання письмової згоди позивача.

При цьому на виконання вказівок Верховного Суду суд апеляційної інстанції перевірив доводи сторін щодо добросовісності ОСОБА_3 та дійшов до висновку, що вона не може вважатися добросовісним набувачем за оспорюваними договорами.

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . До свого повноліття проживала з ними, а також працювала з ними на виробництві насіння під торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про що особисто зазначала у своїх поясненнях. Також ОСОБА_3 було достовірно відомо про наявність спорів між батьками щодо поділу спільного майна подружжя, у тому числі щодо об`єктів інтелектуальної власності. Тому вона не могла не знати, що майнові права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і її мати не отримала згоди на їх відчуження від батька.

З огляду на викладене, оскільки оспорювані договори були укладені з порушенням вимог закону, обґрунтованим є висновок судів про визнання їх недійсними.

Окрім цього, враховуючи те, що згідно з чинним законодавством обов`язковій державній реєстрації підлягає не договір, а факт передачі виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг (промисловий зразок), суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що саме лише визнання оспорюваних правочинів недійсними не забезпечить відновлення порушених прав позивача в повному обсязі, у зв`язку з чим правильно задовольнив позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на спірні об`єкти інтелектуальної власності.

Висновки судів не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом у наведених у касаційній скарзі постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Щодо клопотань про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 403 ЦПК України.

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Клопотання учасника справи про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду повинно бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для передачі, визначені статтею 403 ЦПК України.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ТОВ «Лакомка-2010» не навели достатніх і обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду і колегія суддів таких підстав не встановила, тому в задоволенні клопотань про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Щодо поновлення виконання дії судових рішень

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року було зупинено дію рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року до закінчення касаційного провадження, дія цих судових рішень на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакомка-2010» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лакомка-2010» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 20 січня 2022 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко