ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/302/26 Справа № 210/7415/24 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 210/7415/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач Криворізька міська рада

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самозван Ксенія Анатоліївна, на заочне рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н. Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року Криворізька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що земельна ділянка площею 0,5255 га, з кадастровим номером :02:171:0007, яка розташована на АДРЕСА_1 є сформованою з 27 жовтня 2012 року.

Вказана земельна ділянка перебувала на праві постійного користування у Приватного акціонерного товариства «Криворіжіндустрбуд», який був власником комплексу нежитлових будівель на ній розміщених у термін до 28 жовтня 2017 року.

Рішенням Криворізької міської ради від 28 лютого 2018 року № 2546 Приватному акціонерному товариству «Криворіжіндустрбуд» припинено право постійного користування вказаною земельною ділянкою на підставі його звернення, з огляду на відчуження комплексу нежитлових будівель, розташований на цій земельній ділянці.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на АДРЕСА_1 , розташований об`єкт нерухомого майна комплекс нежитлових будівель, реєстраційний номер нерухомого майна , який з 27 грудня 2017 року на праві приватної власності зареєстрований за відповідачем, з урахуванням викладеного відповідача є фактичним користувачем земельної ділянки з 27 грудня 2017 року, з моменту набуття права власності на нерухоме майно.

Проте, використання земельної ділянки відповідачем без належного правового оформлення у спірний період позбавило Криворізьку міську раду, як власника землі, право отримувати від цієї ділянки дохід у розмірі орендної плати.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки з кадастровим номером :02:171:0007, без достатньої правової підстави за рахунок Криворізької міської ради зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею на рівні орендної плати за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2023 року, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради 651 648,68 грн за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :02:171:0007, за період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року, а також судовий збір у розмірі 9 774,75 грн.

Заочним рішенням Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року позовну заяву Криворізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради 651 648, 68 грн за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :02:171:0007, за період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року судовий збір в розмірі 9 774,75 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самозван К.А., посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильність оцінки доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково ототожнив набуття права власності на нерухоме майно з виникненням зобов`язання щодо сплати коштів за користування земельною ділянкою, хоча такі правовідносини регулюються спеціальним законодавством - земельним та податковим, а не нормами про набуття майна без достатньої правової підстави. Відсутність оформлених речових прав або договору оренди не є підставою для застосування статті 1212 ЦК України, оскільки несплата орендної плати за земельну ділянку не може кваліфікуватися як безпідставне збагачення. Крім того, набуття права власності на нерухомість та факт державної реєстрації цього права жодним чином не є підставою для автоматичного виникнення грошового зобов`язання перед власником земельної ділянки, без відповідного правочину або адміністративного акту.

Несплата орендної плати за земельну ділянку місцевій владі не є безпідставно набутим майном в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України. Набуття права власності на землю не пов`язане з несплатою орендної плати, а є результатом державної реєстрації, передбаченої земельним законодавством.

Апелянт звертає увагу суду на те, що право користування земельною ділянкою у власника об`єкта нерухомого майна виникає виключно щодо тієї частини земельної ділянки, яка фізично зайнята відповідним нерухомим майном, а також тієї, яка необхідна для його обслуговування, як це передбачено ст. 120, ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України. У даному випадку, ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - нежитлової будівлі площею 287,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які долучені до матеріалів справи. Водночас, земельна ділянка, на якій розташована зазначена будівля, має кадастровий номер :02:171:0007 та загальну площу 0,5255 га (що становить 5 255 кв.м). Таким чином, загальна площа земельної ділянки більш ніж у 18 разів перевищує площу будівлі, що перебуває у власності ОСОБА_1 - це вказує на відсутність правових підстав для нарахування плати за користування всією площею земельної ділянки, тим більше - без укладення відповідного договору оренди чи іншого правового титулу на всю ділянку.

Оскільки нерухоме майно апелянта займає площу 287,3 кв.м, а загальна площа земельної ділянки - 5 255 кв.м, відсутні правові, фактичні та економічні підстави для обрахунку та стягнення плати за всю площу ділянки.

Крім того, відсутній укладений договір оренди або інший правовий титул на користування всією земельною ділянкою, що є обов`язковою передумовою для виникнення обов`язку сплати плати за землю відповідно до ст. 206, 283 Податкового кодексу України.

Апелянт наполягає на відсутності у ОСОБА_1 будь-яких зобов`язань зі сплати за користування усією площею земельної ділянки та вважає вимоги органу місцевого самоврядування необґрунтованими.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 фактично користувалася всією площею цієї земельної ділянки, здійснювала її облаштування, благоустрій або отримувала з неї прибуток.

Також апелянт зазначає, що ОСОБА_1 з початку 2021 року фактично не перебуває на території України, оскільки була змушена залишити країну у зв`язку з ескалацією воєнної агресії Російської Федерації на сході України та пов`язаними з цим ризиками для життя та здоров`я. Ці обставини свідчать про фактичну неможливість здійснення нею будь-якої господарської діяльності, пов`язаної з використанням нерухомого майна, а також земельної ділянки, на якій воно розташоване. З огляду на зазначене, у апелянта відсутня об`єктивна можливість здійснювати фактичне користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:171:0007 у період її фізичної відсутності в Україні, що є прямим доказом відсутності збагачення у розумінні статті 1212 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на переконання представника позивача, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Відповідач та представник відповідача, який 03 лютого 2026 року був попереджений про наслідки зловживання процесуальними правами у зв`язку з неодноразовим поданням суду апеляційної інстанції заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, будь яких заяв чи клопотань стороною відповідача подано не було. Надана 29 січня 2026 року, разом з заявою про відкладення розгляду справи, заява представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не містить підпису представника відповідача, тому не приймається судом апеляційної інстанції. Крім того, заява представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, датована 28 січня 2026 року, суду апеляційної інстанції не подавалась а була надана представником відповідача як додаток до заяви про відкладення розгляду справи, та як зазначено вище, не містить підпису представника відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Криворізької міської ради Скляр Н.М., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09 грудня 2024 року № НВ-2024 земельна ділянка площею 0,5255 га, кадастровий номер :02:171:0007, розташована в АДРЕСА_1 т, перебуває у комунальній власності. Дата державної реєстрації земельної ділянки - 27 жовтня 2012 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майн щодо об`єкта нерухомого майна № 377146939 від 03 травня 2024 року з 27 грудня 2017 року на підставі Договору про задоволення вимог іпотекодержателя серії та номер НМХ 741415, НМХ 741416, виданий 27 грудня 2017 року на праві власності належить нежитлові будівлі, розташовані за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 110).

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 травня 2024 року № 377146726 право власності на комплекс нежитлових будівель на АДРЕСА_1 із 27 грудня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Зазначений комплекс нежитлових будівель розташований на земельній ділянці площею 0,8656, кадастровий номер :02:171:0005.

Відповідно до Листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області вих. №1863/10 від 24 квітня 2024 року, згідно наданих Криворізькою міською радою даних щодо укладених/діючих договорів оренди фізична-особа ОСОБА_1 в переліку орендарів у 2022-2023 роках відсутній, як орендар земельної ділянки в Металургійному районі міста. Відповідно аналітично-інформаційної системи ГУ ДПС, ОСОБА_1 не є платником плати за землю (орендної плати) за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області вих. № 46072/5/04-36-24-17-13 від 07 жовтня 2024 року, згідно наданих Криворізькою міською радою даних щодо укладених/діючих договорів оренди ОСОБА_1 в переліку орендарів у 2022-2023 роках відсутній, як орендар земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до інформаційно-комунікаційної системи ГУ ДПС, ОСОБА_1 не є платником плати за землю (орендної плати) за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, у спірний період із 01 січня 2022 року по 31 грудня 2023 року користувалась земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, не сплачуючи коштів за користування нею, тому ОСОБА_1 є фактичним користувачем спірної земельної ділянки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першоїстатті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідностатті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особамає правона захистсвого цивільногоправа уразі йогопорушення,невизнання абооспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до пункту 2 частини друго їстатті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина першастатті 1166 Цивільного кодексу України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Предметом регулюванняглави 83 Цивільного кодексу Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другоїстатті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).

За змістом глави 15 Земельного кодексу України, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Отже, підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 23 травня 2018 року у справі 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), а також у постановах Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 922/1008/15 (провадження № 3-1271гс16), від 07 грудня 2016 року у справі № 922/1009/15 (провадження № 3-1348гс16), від 12 квітня 2017 року у справах № 922/207/15 (провадження № 3-1345гс16) і № 922/5468/14 (провадження № 3-1347гс16).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 03 травня 2024 року № 377146726 право власності на комплекс нежитлових будівель на АДРЕСА_1 із 27 грудня 2017 року зареєстровано за ОСОБА_1 . Зазначений комплекс нежитлових будівель розташований на земельній ділянці площею 0,8656, кадастровий номер :02:171:0005, власником якої є територіальна громада міста Кривого Рогу, в особі Криворізької міської ради.

У період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року між Криворізькою міською радою та ОСОБА_1 не існувало договірних правовідносин щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:171:0005.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , у період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року здійснювала фактичне користування земельною ділянкою, без достатньої правової підстави, а тому є особою, що за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, й зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першоїстатті 1212 ЦК України.

Згідно зістаттею 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти14.1.72,14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, у вказаній редакції).

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки, відповідачка не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для неї, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з частинами 1-4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Про необхідність застосуваннястатті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29 січня 2019 року у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11 лютого 2019 року у справі № 922/391/18, від 12 квітня 2019 року у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою міська рада просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17.

В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 922/3361/19 зазначено, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, що підтверджує дані про нормативну грошову оцінку.

Отже, позивач, при здійсненні розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою в період 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року обґрунтовано взяв до уваги витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Наданий розрахунок відповідачем не спростований.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок за спірний період встановивши його відповідність вимогами законодавства, дійшов вірного висновку, що сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01 січня 2022 року до 31 грудня 2023 року, відповідно до заявленого позивачем та дослідженого судом розрахунку, становить 651 648, 68 грн і ця сума підлягає стягненню з відповідачки.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддівзазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13 березня 2018 року Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Самозван Ксенія Анатоліївна, залишити без задоволення.

Рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: