Єдиний унікальний № 371/110/26
Номер провадження № 2/371/856/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2026 р. м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кириленко М.О.

за участю секретаря судового засідання Петренко В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Миронівка Київської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січня 2026 року позивач звернувся до Миронівського районного суду Київської області через систему «Електронний суд» із вказаним позовом, посилаючись на те, що 30.11.2020 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №164536 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису, який був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір, відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. За умовами кредитного договору відповідачу надається кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума виданого кредиту становить 3 000, 00 грн; дата надання кредиту 30.11.2020; строк кредиту 10 днів; відсоткова ставка - 2 % на добу.

28.10.2021 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021 відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання по погашенню заборгованості, в зв`язку з чим позивач просить суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Договором №164536 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 30.11.2020 у розмірі 14 460, 00 грн та судові витрати.

Ухвалою суду від 30.01.2026 відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду в спрощеному порядку з викликом сторін.

02.03.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_1 надійшли відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості разом з клопотаннями про застосування спливу позовної давності та зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. В своїх запереченнях відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначив, що у справі відсутні належні і достовірні докази укладання кредитного договору. Доказів того, що відповідач дійсно підписав договір одноразовим ідентифікатором у матеріалах справи відсутні. Крім того, відповідач вказав, що у ті роки у нього був вкрадений телефон, через що змушений був змінити номер телефону. Відповідач заперечував у стягненні з нього відсотків у розмірі 11 460, 00 грн, які були нараховані після закінчення строку кредиту. Проте зазначив, що у разі доведення позивачем факту отримання у ТОВ «ЗАЙМЕР» кредиту, погодився оплатити тіло кредиту у розмірі 3 000, 00 грн та відсотки за 10 днів користування.

Відповідач просив застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що зобов`язання за договором виникло у грудні 2020 року, а позивач звернувся до суду у 2026 році. Просив відмовити у задоволенні позову.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу відповідач зазначив, що справа є малозначною, незначної складності, має шаблонний характер, не потребує детального вивчення проблеми чи складної судової практики. Тому вважає, що витрати на вказану суму є не співмірними зі складністю цієї справи, обсяг наданих адвокатом послуг у суді не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Тому просив зменшити витрати на професійну правничу допомогу до 500, 00 грн.

02.03.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача Пархомчука С.В. надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 500, 00 грн. Щодо витрат на правову допомогу, то зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару.

03.03.2026 через систему «Електронний суд» від представника позивача Пархомчука С.В. надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги. Вказав, що Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не було б укладено. Перерахування кредитних коштів на платіжну картку позичальника НОМЕР_1 у розмірі 3 000, 00 грн підтверджується листом ТОВ «Платежі онлайн». Щодо нарахування відсотків та пролонгації кредитного договору представник позивача зазначив, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування. Щодо спливу строків позовної давності вказав, що строк позовної давності не підлягає застосуванню до позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. Щодо витрат на професійну правничу допомогу вказав, що позивач підтвердив належними та допустимими доказами розмір витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням кваліфікації, досвіду та завантаженості адвоката, відтак заперечення відповідача щодо недоведеності понесених витрат є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підлягають задоволенню. Просив справу розглядати без участі їх представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до довідки про ідентифікацію 30.11.2020 ОСОБА_1 здійснив ідентифікацію в інформаційно-телекомунікаційній системі https://www.cly.com.ua ТОВ «ЗАЙМЕР» шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL3203, що був відправлений 30.11.2020 на його номер телефону НОМЕР_2 . Одночасно з цим, ТОВ «ЗАЙМЕР» здійснило ідентифікацію особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

У цей же день, 30.11.2020 між ТОВ «ФК «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства укладено договір про надання фінансового кредиту (Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту) №164536, який останній підписав шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису KL3203, що був відправлений на його номер телефону НОМЕР_2 .

За умовами кредитного договору Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3 000, 00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.1.1.).

Кредит надається строком на 10 днів, тобто до 09.12.2020. Строк дії договору 10 днів, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за цим договором (п. 1.2). За користування кредитом клієнт сплачує Товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3).

Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом (п.1.4). Датою укладення договору вважається дата перерахування грошових коштів на банківських рахунок клієнта (п. 1.5.).

Порядок нарахування процентів та сплати заборгованості за договором визначені у п. 2 договору.

Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 2.1).

Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом (п. 2.3).

У п. 7 кредитного договору зазначені реквізити платіжної банківської карти № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

Додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту №164536 від 30.11.2020 є графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, де зазначено: строк, на який надано кредит - 10 днів; сума кредиту - 3 000,00 грн; фіксована процентна ставка за день користування - 2%; сума нарахованих процентів за користування кредитом - 600, 00 грн; сума нарахованої пені (у разі наявності прострочення), грн (кількість днів прострочення*5%) - 5%; до оплати (всього) - 3 600, 00 грн.

Відповідно до інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» №769/12 від 17.12.2025, 30.11.2020 о 14:53:21 на сайті через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція 30674-07988-35958 перерахування грошових коштів у розмірі 3 000, 00 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , з призначенням - видача кредиту №164536.

28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021/, відповідно до п.1.1.-1.2. якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорам.

Згідно з п. 6.1 договору факторингу клієнт передає (відступає) фактору права вимоги до боржників, які виникли у клієнта внаслідок невиконання боржниками умов кредитних договорів, та які входять до портфелю заборгованості. Загальний розмір портфеля заборгованості боржників, права вимоги до яких відступаються, складає 355 346 652,97 грн станом на дату підписання сторонами цього договору. За цим договором клієнт передає, а фактор приймає права вимоги в розмірі портфеля заборгованості ( п. 6.2.1). Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору. Права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору ( п. 6.2.3).Відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників ( п. 6.2.4).

Відповідно до п. 13.1 договору факторингу договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 30 січня 2023 року, але у будь-якому випадку до повного виконання відповідних зобов`язань сторонами.

З платіжних доручень: № 432 від 02.11.2021 на суму 20 000,00 грн; № 1653 від 02.11.2021 на суму 702 417,04 грн; № 1672 від 23.11.2021 на суму 722 417,04 грн вбачається, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на користь ТОВ «ЗАЙМЕР» погоджену суму коштів 1 444 834,08 грн в якості плати за договором факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021.

Згідно з витягами з реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 ТОВ «ЗАЙМЕР» передало ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» право вимоги до ОСОБА_1 , що виникло на підставі кредитного договору №164536 від 30.11.2020 та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 14 460, 00 грн, з яких: 3 000, 00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 11 460, 00 грн - заборгованість за процентами.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» заборгованість за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 станом на 08.06.2021 складає 14 460, 00 грн, а саме: заборгованість за основною сумою (тілом) кредиту в розмірі 3 000, 00 грн; заборгованість за процентами, нарахованими за період з 30.11.2020 по 08.06.2021 в розмірі 600, 00 грн; заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими за період з 10.12.2020 по 08.06.2021 в розмірі 10 860, 00 грн.

Згідно з виписки з особового рахунку за кредитним договором №164536 за період з 30.11.2020-24.11.2025 заборгованість станом на 24.11.2025 (включно) складає 14 460, 00 грн: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 000, 00 грн; прострочена заборгованість за процентами - 11 460, 00 грн.

25 листопада 2025 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачем без виконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі-Закон), який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Пунктом 5 статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір- домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини третьої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина п`ята статті 11 Закону ).

Відповідь особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви ( форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею ( частина шоста статті 11 Закону).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі ( частина дванадцята статті 11 Закону).

Статтею 12 вказаного Закону визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають містится зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

На підтвердження своїх вимог позивач надав паперову копію договору про надання фінансового кредиту (Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту) №164536 від 30.11.2020, який містить інформацію про його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором KL3203. Відповідно до наданої позивачем довідки про ідентифікацію одноразовий ідентифікатор відправлено на номер телефону НОМЕР_2 30.11.2020.

Зазначені обставини свідчать про належне укладення кредитного договору №164536 від 30.11.2020, у тому числі погодження позичальника ОСОБА_1 з умовами цього договору шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

У постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 Верховний Суд зробив висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність умовам закону, в тому числі Закону України « Про електронну комерцію», містять також постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19, від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20.

Інформаційною довідкою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» №769/12 від 17.12.2025, підтверджується надання відповідачу кредитних коштів в сумі 3 000, 00 грн шляхом безготівкового перерахування їх на банківську картку № НОМЕР_1 , вказану відповідачем у кредитному договорі.

Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ЗАЙМЕР» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, передав у розпорядження ОСОБА_1 погоджену суму кредиту 3 000, 00 грн у погоджений сторонами спосіб.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою ( частина перша).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Частиною першою статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором. Таким чином, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Надані позивачем копія договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, укладеного між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ»; копія витягу з реєстру боржників до договору факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021, підписані уповноваженими особами обох сторін договору; копії платіжних доручень: № 432 від 02.11.2021; № 1653 від 02.11.2021; № 1672 від 23.11.2021 у сукупності підтверджують передання за правом вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, яким є позивач, заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №164536 від 30.11.2020.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 заборгованість станом на 08.06.2021 складає 14 460, 00 грн, а саме: заборгованість за основною сумою (тілом) кредиту в розмірі 3 000, 00 грн; заборгованість за процентами, нарахованими за період з 30.11.2020 по 08.06.2021 в розмірі 600, 00 грн; заборгованість за простроченими відсотками, нарахованими за період з 10.12.2020 по 08.06.2021 в розмірі 10 860, 00 грн.

Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №164536 за період з 30.11.2020-24.11.2025 заборгованість станом на 24.11.2025 (включно) складає 14 460, 00 грн: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3 000, 00 грн; прострочена заборгованість за процентами - 11 460, 00 грн.

Доказів виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №164536 від 30.11.2020 та повернення кредитних коштів на умовах і в строк, визначений договором, матеріали справи не містять. Факт порушення відповідачем свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 знайшов підтвердження під час розгляду справи, тому вимоги про стягнення фактично отриманих ним кредитних коштів у сумі 3 000, 00 грн підлягають задоволенню.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №164536 від 30.11.2020, позивач просить стягнути, крім простроченої заборгованості за сумою кредиту, прострочену заборгованість за процентами в розмірі 11 460, 00 грн, розмір та умови нарахування яких передбачені в кредитному договорі №164536 від 30.11.2020.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 висловила таку правову позицію: «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.»

За умовами кредитного договору №164536 від 30.11.2020 товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 3 000, 00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором ( п.1.1.).

Кредит надається строком на 10 днів, тобто до 09.12.2020. Строк дії договору 10 днів, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за цим договором ( п. 1.2).

Отже, за умовами кредитного договору №164536 від 30.11.2020 ТОВ «ЗАЙМЕР» надало відповідачу кредит у сумі 3 000, 00 грн, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 09.12.2020, а тому з огляду на норми статті 1048 ЦК України, ТОВ «ЗАЙМЕР» мало право нараховувати заборгованість за процентами за користування кредитними коштами тільки у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 09 грудня 2020 року.

Як вбачається з розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 проценти за користування кредитними коштами нараховані: за період з 30.11.2020 по 09.12.2020 у розмірі 600, 00 грн як проценти за кредитом; за період з 10.12.2020 по 08.06.2021 у розмірі 10 860, 00 грн як прострочені проценти.

Виходячи з умов кредитного договору №164536 від 30.11.2020, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача становить 600, 00 грн за період 30.11.2020 по 09.12.2020, тобто 3 000 грн (тіло кредиту) х 2% (процентна ставка) х 10 днів (строк кредиту) = 600, 00 грн.

Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, сума заборгованості за процентами у розмірі 10 860, 00 грн нарахована з порушенням закону, а виходячи з умов кредитного договору сума процентів за користування кредитом за 10 днів має складати 600, 00 грн.

Суд вважає необґрунтованими та відхиляє доводи представника позивача про те, що позичальник погодився на умови визначені договором, щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту з підстав, визначених частиною другою статті 625 ЦК України.

Так, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України кредитодавець правомірно нарахував позичальнику, яким є відповідач, проценти за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, у даному випадку до 06 листопада 2019 року. Після закінчення строку його дії у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, оскільки права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування частини першої статті 1050 та статі 625 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, позичальник до закінчення терміну кредитування зобов`язаний був сплачувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення терміну кредитування у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань, повинен нести відповідальність на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Пунктом 2.3. кредитного договору №164536 від 30.11.2020 передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариство) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Зазначене положення договору, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, є такими, що вносять істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін цього договору.

При цьому тлумачення змісту пункту 2.3 договору не дає можливості дійти однозначного висновку про те, що в такий спосіб сторони також погодили застосування приписів статті 625 ЦК України до періоду користування кредитними коштами, що починається після закінчення строку кредитування (тобто після 09.12.2020).

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «ЗАЙМЕР» за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 заборгованість за простроченими процентами, нарахованими за період з 10.12.2020 по 08.06.2021, тобто за 181 днів, у розмірі 10 860, 00 грн (10.12.2020 проценти нараховано в розмірі 60, 00 грн, після чого по 60,00 грн щодня протягом 181 днів (60,00 грн х181 днів = 10 860, 00 грн).

З аналізу вказаного розрахунку слідує, що порядок нарахування прострочених процентів не відповідає умовам кредитного договору №164536 від 30.11.2020, оскільки кредитодавець нарахував проценти за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після втрати права нарахування таких процентів, відтак вимоги щодо стягнення заборгованості за процентами можуть бути задоволені лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

З урахуванням наведеного, позов підлягає частковому задоволенню, оскільки стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором №164536 від 30.11.2020 у розмірі 3 600, 00 грн, що складається із простроченої заборгованості: за сумою кредиту в розмірі 3 000, 00 грн; за процентами в розмірі 600, 00 грн, нарахованим в межах строку кредитування.

В частині стягнення простроченої заборгованості за процентами в розмірі 10 860, 00 грн позовні вимоги є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають з наведених вище мотивів.

Отже, враховуючи викладене, пред`явлений позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо спливу строків позовної давності необхідно зазначити, що згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (№211), запроваджено з 12.03.2020 р. до 22.05.2020 р. на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено (востаннє Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 р, якою продовжено карантин до 30.06.2023).

30.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст. 257 ЦК України. Вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22), у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 206/3045/23 (провадження № 61-3852св24).

Враховуючи вищезазначене, строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором було продовжено на строк дії карантину.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

04.09.2025 року набув чинності закон 4434-IX про відновлення перебігу строків позовної давності. Таким чином, з перехідних положень Цивільного кодексу виключається норма, що зупиняла на час воєнного стану перебіг строків позовної давності.

У зв`язку з цим, перебіг позовної давності у період з 30.11.2020 по 30.06.2023 року було зупинено у зв`язку із запровадженням карантину. Починаючи з 24.02.2022 року і до 04.09.2025 року, перебіг строку позовної давності зупинено у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні.

Враховуючи та беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо звернення до суду з вказаною позовною заявою позивачем не пропущено.

Щодо посилання відповідача про те, що у нього був вкрадений телефон у ті роки, суд не приймає до уваги, в зв`язку з ненаданням доказів.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначено у пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Позивач у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат, наведеному у позовній заяві, вказав, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 10 500, 00 грн. Саме таку суму витрат на професійну правничу допомогу просив стягнути з відповідача у поданій до суду заяві від 02.03.2026 представник позивача Пархомчук С.В.

На підтвердження таких витрат суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» в особі директора Осипенко І.С. та адвокатом Пархомчуком С.В.; копію свідоцтва про права на заняття адвокатською діяльністю серії КС №8096/10, виданого адвокату Пархомчуку С.В. копію довіреності від 29.12.2025, якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» уповноважило адвоката Пархомчука С.В. представляти інтереси Товариства, зокрема в судах всіх рівнів з усіма правами, які надано законом позивачу; копію акта про отримання правової допомоги від 19.02.2026, складеного між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., згідно з яким адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу на загальну суму 10 500, 00 грн; копію рахунку 19.02.2026-43 від 19.02.2026 на оплату послуг правничої допомоги згідно з договором від 29.12.2023 на суму 10 500, 00 грн та копію платіжної інструкції № 3 10776, згідно з якою ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» сплатило на рахунок адвоката Пархомчука С.В. 10 500, 00 грн за надання правничої допомоги згідно з договором про надання правової допомоги від 29.12.2023.

Вказані вище докази у своїй сукупності підтверджують факт надання адвокатом Пархомчуком С.В. правової допомоги ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023.

Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсної вартості та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання зазначених послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Отже, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат ( відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або необов`язкові ( не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення витання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначити розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Суди мають враховувати, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі №758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має врахувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України ( у разі недотримання суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на професійну правничу допомогу адвоката до 500, 00 грн, яку вважає пропорційною предмету спору та доцільною для розподілу між сторонами, оскільки заявлений до стягнення розмір витрат у сумі 10 500 грн на його думку є неспівмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідає критерію розумності та їх стягнення у повному обсязі становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

З огляду на те, що позов ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» задоволено на 24,90%, ОСОБА_1 має відшкодувати позивачу 2 615, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 2 662, 40 грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (24,90%) в сумі 662, 94 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», , заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №164536 від 30.11.2020 у розмірі 3 600, 00 (три тисячі шістсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», витрати на правову допомогу в розмірі 2 615, 00 грн (дві тисячі шістсот п`ятнадцять гривень) та витрати зі сплати судового збору в розмірі 662, 94 грн (шістсот шістдесят дві гривні дев`яносто чотири копійки).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Миронівський районний суд Київської області.

Суддя М.О. Кириленко