КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

справа № 761/162/25

провадження № 22-ц/824/1120/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року, постановлене під головуванням судді Савчук Ю.Н. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про повернення дитини до Республіки Польща,-

ВСТАНОВИВ:

26 грудня 2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про повернення дитини до Республіки Польща, у якому просив: визнати незаконним вивезення та утримування ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на території України; зобов`язати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) повернути ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в державу його постійного проживання - Республіку Польщу; у разі відмови ОСОБА_2 повертати дитину до Республіки Польща, відібрати ОСОБА_4 у ОСОБА_2 і передати його ОСОБА_1 для забезпечення повернення дитини до Республіки Польща; допустити негайне виконання рішення суду у частині повернення ОСОБА_4 до Республіки Польща; судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 12 жовтня 2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_4 . Від початку шлюбу подружжя проживало у Польщі, згодом - у Києві, а після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України 25 лютого 2022 року мати з дитиною виїхала до Варшави за погодженням з батьком.

У березні 2022 року ОСОБА_6 приєднався до родини у Варшаві. З червня 2022 року дитина відвідує польсько-англомовний дитячий садок. Через погіршення стосунків сторони припинили спільне проживання. Позивач проживав за кордоном, однак підтримував зв`язок із сином, а у лютому 2024 року повернувся до Варшави, винайняв житло та працевлаштувався. Відтоді батьки узгодили щотижневе спілкування батька з дитиною.

14 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду у Польщі з позовом про визначення місця проживання дитини з нею. Саймон Дрю, у свою чергу, подав зустрічний позов щодо встановлення особистих контактів з сином.

Рішенням від 01 липня 2024 року у справі № VI Nsm 1409/23 Районний Суд Варшави-Воля визначив місце проживання дитини з матір`ю та встановив порядок спілкування з батьком.

14 жовтня 2024 року обидві сторони оскаржили вказане рішення в апеляційному порядку.

17 листопада 2024 року відповідачка повідомила позивача про вивезення дитини до Києва, посилаючись на проблеми з перебуванням у Польщі. При цьому згоди батька на переїзд дитини не було надано, зміна місця проживання з ним не погоджувалась, а жоден суд такого дозволу не надавав. Вимоги позивача про повернення дитини до Польщі залишаються без реагування з боку відповідачки.

Позивач стверджує, що дитина майже три роки проживала у Варшаві, відвідувала дитячий садок, а обидва батьки працювали та мешкали в Польщі. Районний Суд Варшави-Воля у Варшаві у справі № VI Nsm 1409/23 визнав Польщу постійним місцем проживання дитини.

У листопаді 2024 року мати вивезла дитину до Києва без згоди батька та без рішення суду. Зміна місця проживання дитини згідно з польським законодавством є питанням, що вирішується спільно батьками. Позивач вважає дії відповідачки протиправними.

Позивач повернувся до Варшави, влаштувався на роботу та реалізовував батьківські права відповідно до рішень польського суду щодо графіку контактів. Вивезення дитини унеможливлює виконання цих рішень і порушує право батька на спілкування з дитиною.

Таким чином, за наявності рішення суду про місце проживання дитини в Польщі та порушення порядку її переміщення, позивач просить визнати дії відповідачки неправомірними та вжити заходів щодо негайного повернення дитини до місця її постійного проживання - Республіки Польща.

Рішенням Шевченківського районного суду в м. Києві від 28 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

Вимоги обґрунтовані тим, що не має значення для цього спору ні «прописка» дитини чи самих сторін у Києві, ні їх громадянство, на що послався суд першої інстанції у рішенні від 10.04.2025. Ні факт народження дитини в Україні, ні проживання сім`ї там до лютого 2022 року, яке дитина навіть не пам`ятає, будучи вивезеною до Польщі в 1 рік, теж не мають значення для цієї справи. Ці факти не відображають суттєвий ступінь інтеграції дитини до України.

Крім того, за вирішенням відповідного спору щодо ОСОБА_7 його батьки звернулися саме до польських судів, а не до українських, тим самим взаємно визнавши, яка країна є звичайним місцем проживання їх сина.

Суд першої інстанції, внаслідок хибного тлумачення поняття «звичайного місця проживання» для цілей Конвенції 1980р. та ігнорування низки доказів по цій справі, дійшов хибного висновку, що Польща не є країною постійного проживання дитини.

Суд І інстанції дійшов хибного висновку про те, що «переміщення дитини не було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством Польщі», адже помилково вважав, що рішення суду польського суду від 01.07.2024 про визначення місця проживання дитини з матір`ю є рішенням про надання матері повної опіки над дитиною. Насправді ОСОБА_1 досі зберігає права опіки над дитиною.

Необґрунтованими є посилання суду на нібито проблеми відповідачки з її правом на проживання у Польщі, адже суд не врахував, що мати не має неподоланних перешкод для повернення в Польщу, для отримання дозволу на проживання у цій державі, вона навіть не спробувала отримати відповідний дозвіл і навіть немає доказів анулювання її статусу тимчасового захисту.

Суд першої інстанції помилково вказав, що Позивач ефективно не здійснював опіки щодо сина, адже в дійсності ініційовані Позивачем судові спори, спілкування з сином, прагнення до такого спілкування, утримання дитини свідчать про протилежне.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_8 зазначає, що суд першої інстанції правомірно визначив, що для забезпечення сталого розвитку, безпеки, емоційного благополуччя та інтересів дитини недостатньо формально орендувати житло або оформити поліс обов`язкового медичного страхування в іншій державі. Визначальним є те, де дитина фактично проживає, де відчуває стабільність і захищеність, де має доступ до освіти, медичної допомоги, емоційної підтримки з боку близьких осіб.

Наголошує, що ні дитина, ні мати, ні батько не мають громадянства Польщі. У Відповідачки немає легального статусу на постійне перебування у Польщі, а також у всіх учасників процесу відсутнє зареєстроване місце проживання у Польщі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та представник відповідача ОСОБА_8 проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що переміщення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було законним, Республіка Польща не була країною постійного проживання дитини, позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також те що дитина прижилася у своєму новому середовищі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 , громадянином Австралії та ОСОБА_2 , громадянкою України, зареєстровано шлюб.

11 листопада 2020 року від шлюбу народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Дитина, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою №1201/2021 про реєстрацію ОСОБА_4 громадянином України.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довідки управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київськоій області №8212, 07 жовтня 2022 року ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію в Україну.

22 січня 2024 року Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва у справі 761/37007/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Згідно з повідомленнями про надання номеру PESEL, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , отримали статус тимчасового захисту в Польщі після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України.

Як вбачається з Постанови Районного суду Варшави-Воля у Варшаві від 01 липня 2024 року, під час перебування ОСОБА_2 у Польщі, нею ініційовано процес у Районний суд Варшави-Воля у Варшаві з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 за місцем проживання матері.

Як вбачається з Постанови Районного суду Варшави-Воля у Варшаві, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив встановити контакти між ним та його сином, ОСОБА_4 .

01 лютого 2024 року Районний суд Варшави-Воля у Варшаві об`єднав справи за позовами ОСОБА_2 та ОСОБА_10 .

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 разом із малолітнім ОСОБА_11 виїхала з Республіки Польща до України.

Як вбачається з копії листа від 17.11.2024 року, надісланого засобами електронної пошти, відповідачка повідомила позивача про виїзд до України з дитиною у зв`язку із міграційними проблемами.

26 грудня 2024 року позивач звернувся з позовною заявою про повернення дитини до Республіки Польща.

З довідки №05/25 ДНЗ (ясла-садочок) №541 від 15.01.2025 року вбачається, що ОСОБА_9 відвідує дитячий садок з 25.11.2024 року по теперішній час.

Дитина відвідує музичні заняття, про що свідчить акт виконаних робіт музичної школи House of Music від 19.01.2025 року.

З декларації про вибір лікаря №001-Х7ММ-40А0 від 19.11.2020 року вбачається, ОСОБА_9 отримує медичний догляд у сімейного лікаря.

З копій консультативних висновків лікарів, актів виконаних робіт, наявних в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_9 отримує фактичну медичну допомогу за необхідності.

Відповідно до обґрунтування постанови районного суду міста Варшава-Воля у Варшаві від 26 лютого 2025 року у справі VI Nsm 1134/25, малолітній проживає в Україні вже майже півроку, і можлива дата його повернення до Польщі невідома через відсутність права на проживання.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та

b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції);

по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції);

по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

У частині другій статті 12, частинах першій, другій статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 по справі № 613/1185/19.

Я було встановлено судом, ні дитина, ні мати, ні батько не мають громадянства Польщі. У відповідачки немає легального статусу на постійне перебування у Польщі, а також у всіх учасників процесу відсутнє зареєстроване місце проживання у Польщі.

Аргументи апелянта щодо збереження ним права опіки не заперечуються відповідачкою. Однак важливо чітко відмежувати право опіки як юридичну категорію - від її реального здійснення, тобто піклування про дитину у практичному вимірі, що й становить предмет оцінки у даній справі відповідно до положень Гаазької конвенції 1980 року та принципу найкращих інтересів дитини.

Постановою Районного суду Варшави-Волі в м. Варшава від 01.07.2024 року у справі VI Nsm 1409/23, наявною в матеріалах справи, було встановлено, що місцем проживання малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде місце проживання його матері ОСОБА_2 . Таким чином, за необхідності покинути території Республіки Польща, ОСОБА_2 правомірно виїхала разом із малолітнім ОСОБА_13 , над яким вона здійснювала ефективне піклування, зокрема на момент виїзду.

Визначення місця проживання дитини з матір`ю польським судом у рішенні від 01.07.2024 року не є актом, який би позбавляв позивача його батьківських прав або права опіки.

Як було зазначено районним судом, що у момент переміщення дитини піклування про неї з боку батька не було ефективним. Позивач не забезпечував регулярно медичний догляд дитини, оскільки сама лише наявність державного польського страхування, яке є обов`язковим, не свідчить про залученість батька до медичного догляду за дитиною, візити до лікарів, обізнаність про стан здоров`я тощо. Окрім цього, позивач не проживав тривалий час навіть в одній країні з дитиною, у лютому 2022 року виїхав до Великобританії, в червні 2022 року до Франції, у серпні 2023 року до України. Звичний спосіб життя позивача дозволяв йому лише нерегулярні короткотривалі візити до дитини, яка перебувала у Варшаві, куди позивач приїхав лише у лютому 2024 року. Відсутність проживання разом із дитиною також в сукупності підтверджується і тим, що позивач особисто вказував про те, що регулярно переїжджає у зв`язку із роботою.

Позивач, як батько, не позбавлений права підтримувати стосунки з дитиною, відвідувати її в Україні, брати участь у її житті - у формах, які не порушуватимуть стабільності та безпеки дитини. Водночас, надання пріоритету інтересам дитини не є запереченням батьківських прав позивача, але є обов`язковою умовою для прийняття справедливого і законного рішення у справі.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №757/51046/17-ц вказано, що «Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».

У постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №686/15274/14- ц Суд висловився, що: «відмовляючи у задоволенні позовних вимог про повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час розгляду справи дитина прижилася у своєму новому середовищі, а тому існує серйозний ризик того, що п повернення поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нетерпиму обстановку. За останні три роки проживання в Україні дитина виявляє виражені ознаки сприятливого адаптування до умов проживання із матір`ю, відвідує різноманітні гуртки, має друзів, захоплення, за нею здійснюється медичний догляд, відбулася зміна мови спілкування і це свідчить про те, що дитина прижилася в Україні. Відповідно до психологічної характеристики зміна місця проживання дитини є неприйнятною, переїзд в середовище незнайомих людей може призвести до емоційних зрушень, трансформації мотивів дій, порушення рухової та мовної поведінки, що негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини і буде становити загрозу психічних порушень у майбутньому. Суди правильно врахували, що дитина народилася в Україні, разом з батьками виїхала до Федеративної Республіки Німеччини у віці б місяців, проживала там лише 1 рік і 4 місяці і в такому віці не могла спілкуватися на жодній із мов».

Суд першої інстанції цілком обґрунтовано та в межах наданих йому повноважень всебічно, повно і об`єктивно дослідив наявні у справі докази, зокрема висновки психологів, характеристику дитини, обставини її проживання в Україні, рівень адаптації та емоційного зв`язку з матір`ю. Оцінка доказів здійснювалася у сукупності, з дотриманням принципу найкращих інтересів дитини, закріпленого у ст. З Конвенції про права дитини. Висновок суду про наявність серйозного ризику для психоемоційного стану дитини у разі її повернення до Польщі ґрунтується на належних, допустимих і актуальних доказах, і, безсумнівно, відповідає найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_7 , як того вимагає як національне, так і міжнародне право.

Твердження позивача про те, що дитина має сформоване соціальне середовище у Варшаві не відповідають дійсним обставинам.

Факт того, що дитина відвідувала дитячий садок у Польщі у 2022-2024 роках, сам по собі не свідчить про глибокі соціальні зв`язки або сталу адаптацію в іноземному середовищі.

Мати й дитина не мають в Польщі жодного належного правового статусу постійного або тимчасового проживання, який би обмежував їхнє право на повернення в Україну, їхнє перебування в Польщі було тимчасовим та зумовленим надзвичайними обставинами, пов`язаними з воєнними діями, а тому виїзд до України - держави громадянства та фактичного місця проживання дитини - не потребував жодного спеціального дозволу польської влади.

У контексті оцінки правомірності виїзду дитини разом із матір`ю до України слід зазначити, що такі дії не потребували отримання будь-якого окремого дозволу з боку Республіки Польща, оскільки ані мати, ані дитина не мали жодного належного правового або правового-інституційного зв`язку з цією державою. Обидві особи - громадяни України, які лише тимчасово перебували на території Польщі, їхній правовий статус у Польщі був тимчасовим і не створював жодних юридичних обмежень щодо повернення до держави громадянства та постійного проживання - України.

Більше того, батько дитини - Позивач - також не є громадянином Республіки Польща, не має сталих правових зв`язків із польською державою. Це свідчить про те, що жоден із членів сім`ї' - ні батько, ні мати, ні дитина - не пов`язаний зі згаданою країною ані юридично, ані соціально, ані побутово у стабільний чи довготривалий спосіб.

Рішення, ухвалені судами іноземних держав, у тому числі й судові акти, винесені судами Республіки Польща щодо окремих юридичних питань, у даному випадку можуть розглядатися українським судом як письмові докази у межах конкретної справи. Адже польськими судами ніколи не розглядався спір щодо повернення дитини з України, так само як не розглядалося питання визначення держави як постійного місця проживання малолітньої дитини. Жодна з попередніх справ, які мали місце у Республіці Польща, не стосувалася юрисдикційно та предметно ідентичного спору, що розглядається нині українським судом.

Зазначені обставини є істотними, оскільки свідчать про відсутність будь-якої преюдиційності чи змагального рішення польського суду, яке могло б впливати на висновки суду в Україні. У Польщі не було розглянуто по суті питання повернення дитини після її виїзду до України, не оцінювався актуальний стан дитини в українському середовищі, її інтереси, соціальна адаптація, мовне середовище, зв`язок з батьками чи інші релевантні чинники.

Таким чином, жодне з названих рішень польського суду не може бути визнане таким, що вирішує спір у справі, яка наразі розглядається.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що переміщення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було законним, Республіка Польща не була країною постійного проживання дитини, позивач фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також те що дитина прижилася у своєму новому середовищі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог із зазначених підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду в м. Києві від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 10 березня 2026 року.

Суддя-доповідач

Судді