ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/299/24

провадження № 61-14880св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року у складі судді Іванюка Т. В., додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада

2024 року,ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада

2024 року у складі колегії суддів Шитченко Н. В., Мамонової О. Є., Онищенко О. І. та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів Шитченко Н. В., Мамонової О. Є., Онищенко О. І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він займається адвокатською діяльністю на підставі відповідного свідоцтва від 29 грудня 2022 року. У липні 2023 року до нього звернувся ОСОБА_2 з метою вирішення нагальних питань, а 31 липня 2023 року між сторонами укладено договір про надання правової допомоги терміном дії до 31 грудня 2023 року. Відповідач, пославшись на відсутність коштів на час укладення правочину, зобов`язався сплатити гонорар після завершення строку його дії. Він умови договору виконав, проте ОСОБА_2 не сплатив розмір гонорару, визначений в акті виконаних робіт від 28 листопада 2023 року, на загальну суму 38 750,00 грн. Після отримання від ОСОБА_1 акта виконаних робіт та письмової претензії від 07 грудня 2023 року відповідач припинив дію договору про надання правової допомоги, письмово повідомивши, що визнає у якості гонорару за отримані послуги кошти в сумі 10 000,00 грн, які готовий сплатити після підписання акта наданих послуг. Вважав, що відповідач, обравши позицію повної відмови від сплати гонорару, зловживає процесуальними правами.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь гонорар у розмірі 38 750,00 грн згідно з договором про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що акт наданих послуг відповідно до пункту 1.2 додаткової угоди до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року, який є обов`язковою умовою для сплати гонорару, сторонами на час звернення позивача із даним позовом до суду, не підписаний. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача гонорару відповідно до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги є передчасною, оскільки порушує договірні зобов`язання визначені сторонами.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши наявність між сторонами договірних зобов`язань та невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати наданих послуг, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні позову у зв`язку з передчасністю заявлених вимог та через відсутність акта наданих послуг, не вирішивши спір по суті.

Умови укладеного договору про надання правової допомоги не дозволяють встановити форму гонорару, обумовлену сторонами: фіксований розмір чи погодинну оплату, тобто, зміст наявного в матеріалах справи правочину не свідчить про безумовну домовленість щодо порядку обчислення гонорару або суми коштів, які за підсумками роботи позивача мав сплатити відповідач.

Зважаючи на те, що за змістом пункту 1.2 додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 31 липня 2023 року виплата гонорару здійснюється на умовах передоплати 50 % прогнозованої суми гонорару протягом 3-х робочих днів після підписання додаткової угоди, а відповідач стверджує і визнає, що після укладення договору сплатив в якості передоплати 5 000,00 грн, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування боргу за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги 5 000,00 грн, що не суперечить умовам укладеного між сторонами правочину.

Додатковою постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Улибіної В. О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 355,00 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що актом наданих послуг від 25 жовтня 2024 року засвідчено, що адвокатом Улибіною В. О. в межах справи № 759/2299/24 надано наступну послугу: підготовка, написання, подання і відправка відзиву на апеляційну скаргу, вартість якої становить 5 000,00 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру судових витрат, які поніс відповідач на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходив з того, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року позовну вимогу про стягнення суми боргу за договором про надання професійної правничої допомоги задоволено на 12,9 % (5 000,00 грн) від первісної заявленої в суді першої інстанції суми (38 750,00 грн). Отже, розмір витрат на професійну правничу допомогу до відшкодування на користь відповідача становить 4 355,00 грн.

10 листопада 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Чернігівського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, в якій просив скасувати постанову суду та задовольнити його позов у повному обсязі.

Мотивуючи заяву, позивач зазначав, що 19 червня 2024 року він звернувся до Подільського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України. 12 серпня 2024 року під час кримінального провадження його допитано, як потерпілого, і він засвідчив факт звернення до нього ОСОБА_2 у липні 2023 року, укладення 31 липня 2023 року між сторонами договору про надання правової допомоги без зазначення в ньому суми гонорару через її конфіденційність, домовленість про сплату коштів після завершення строку дії договору. Під час спілкування в офісі та телефоном сторонами було узгоджено гонорар адвоката у розмірі 38 750,00 грн. Така розмова відбувалась в присутності помічника адвоката ОСОБА_4, якого

15 серпня 2024 року також допитано як свідка, і який показав, що саме завдяки наданим адвокатом юридичним послугам клієнт отримав очікуваний результат.

Позивач вказував, що в обумовлені строки виконав умови договору, проте ОСОБА_2 не сплатив гонорар, здійснюючи на нього тиск шляхом подання скарги до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявляв, що не погоджував дій адвоката та посилався на непрофесійність останнього, у зв`язку з чим він подав до суду позов про захист ділової репутації.

Також позивач вважав нововиявленою обставиною те, що після розгляду справи Чернігівським апеляційним судом адвокатом Улибіною В. О. подано до судів першої та апеляційної інстанцій підроблені документи з метою стягнення з позивача судових витрат, що зумовило ухвалення незаконних рішень, оскільки ОСОБА_2 кошти адвокату не сплачувалися, а з відзивом адвоката Улибіної В.О. на апеляційну скаргу, в якому вона зазначала орієнтовну суму судових витрат у сумі 10 000,00 грн, він ознайомлений не був.

Посилався на те, що колегія суддів, ухваливши додаткову постанову, проігнорувала приписи частини восьмої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) через відсутність заяви представника відповідача, зробленої до закінчення судових дебатів, про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. Вважав незрозумілим та несправедливим стягнення з нього 4 355,00 грн у відшкодування наведених витрат, що становить 87,1% із присуджених до стягнення на його користь

5 000,00 грн. У договорі про надання правової допомоги ОСОБА_2 указано вартість складання відзиву у сумі 4 000,00 грн, проте апеляційним судом із нього безпідставно стягнуто 4 355,00 грн. За умовами договору відповідач не уповноважував саме адвоката Улибіну В. О. подавати відзив до суду апеляційної інстанції, тоді як апеляційний суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, міг не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишено без руху, а ухвалою від 15 листопада 2024 року - повернуто заявнику.

15 листопада 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» повторно звернувся до суду Чернігівського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року аналогічного змісту, в якій просив скасувати постанову суду та задовольнити його позов у повному обсязі.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року відмовлено.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені заявником підстави для перегляду постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року за нововиявленими обставинами, а також наявність, на переконання заявника, процесуальних порушень при ухваленні додаткової постанови цього ж суду від 06 листопада 2024 року, не є нововиявленими обставинами в розумінні вимог статті 423 ЦПК України, а фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями, що може бути підставою для їх касаційного перегляду у встановленому порядку.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

07 листопада 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року.

16 листопада 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

24 грудня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний Суд» направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційна скарга на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року мотивована тим, що представник відповідача - адвокат Улибіна В. О. порушила встановлений п`ятиденний строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення, а також долучила до заяви підроблені акти наданих послуг. Суд апеляційної інстанції протиправно відмовив позивачу в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. У договорі про надання правової допомоги від 10 квітня 2024 року, укладеному між ОСОБА_2 та Улибіною В. О. , чітко вказано, що гонорар за складання відзиву становить 4 000,00 грн, а з позивача стягнуто - 4 355,00 грн. До заяви від 29 жовтня 2024 року Улибіна В. О. долучила квитанцію про оплату, згідно з якою оплату здійснював не ОСОБА_2 , а інша особа.

Касаційна скарга на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року мотивована тим, що ухвалою суду від 14 листопада 2024 року йому надано п`ять днів на усунення недоліків заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. 14 листопада 2024 року заявник, перебуваючи у відрядженні в західній Україні, мав можливість лише оплатити судовий збір, про що направив квитанцію до суду, однак направити примірник заяви із додатками іншій стороні мав на меті здійснити 16 листопада 2024 року після повернення із відрядження.

Касаційна скарга на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року мотивована тим, що відповідач ввів в оману суд першої інстанції, внаслідок чого 13 червня 2024 року проголошено рішення у справі про відмову в задоволенні позову. На цей час Чернігівським РУП ГУНП в Чернігівській області вирішується питання щодо внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною першою статті 384 Кримінального кодексу України.

Під час розгляду справи в апеляційному суді позивач заявляв клопотання про долучення протоколів допиту ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , здобутих у кримінальному провадженні за № 0000695 від 02 серпня 2024 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції, проте апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання.

Представник відповідача - адвокат Улибіна В. О. порушила встановлений п`ятиденний строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення, а також долучила до заяви підроблені акти наданих послуг. Суд апеляційної інстанції протиправно відмовив позивачу в задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року.

08 лютого 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 04 вересня 2025 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 27 січня 2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів

Фаловської І. М., Ситнік О. М., Карпенко С. О. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Грушицький А. І., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Доводи інших учасників справи

12 грудня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 - Улибіної В. О. надійшов відзив на касаційну скаргу позивача на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року, у якій сторона відповідача просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а додаткову постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 31 липня 2023 року між ОСОБА_2 (клієнт) та адвокатом ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги (далі - договір), умовами якого визначено, що за дорученням клієнта виконавець зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу, зміст якої передбачений цим договором, а клієнт зобов`язується оплачувати її в строк та у порядку, встановленому даним договором (пункт 1.1 договору).

31 липня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 (далі - угода) до договору про надання правової допомоги, якою передбачено наступне: «На підставі пункту 4.1 договору від 31 липня 2023 року клієнт та виконавець погодили порядок обчислення та виплати гонорару адвоката. Гонорар адвоката розраховується, виходячи із рекомендацій щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, які погоджені сторонами договору про надання правової (професійної правничої) допомоги (пункт 1.1 договору). Пунктом 1.2 визначено, що виплата гонорару здійснюється на умовах передоплати 50 % прогнозованої суми гонорару протягом 3-х робочих днів після підписання даної додаткової угоди № 1 та додатку до договору № 1. Після сплати неоплаченої частини гонорару здійснюється в сумі, що розраховується як різниця між вказаною в акті наданих послуг сумою та сумою передоплати протягом 3-х робочих днів після підписання відповідного акту наданих послуг».

Також сторонами було підписано рекомендації щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, який є додатком до договору про надання правової допомоги від 31 липня 2023 року.

У проєкті акта виконаних робіт від 28 листопада 2023 року відповідно до договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року адвокатом ОСОБА_1 викладено перелік юридичних послуг, наданих виконавцем, із зазначенням їх вартості. Загальна вартість наданих послуг становить 38 750,00 грн. Проєкт акта виконаних робіт сторонами не підписано.

У письмовій претензії від 07 грудня 2023 року, адресованій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимагав від нього виконати зобов`язання за договором від 31 липня 2023 року належним чином та перерахувати на його рахунок заборгованість у розмірі 38 750,00 грн для подальшої сплати податків та зборів. У претензії ОСОБА_1 зазначив, що 28 листопада 2023 року направив ОСОБА_2 акт виконаних робіт з переліком наданих послуг (з попереднім визначенням суми витрат на професійну правничу допомогу). У подальшому до відповідного суду буде подано детальний перелік витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації в порядку статті 137 ЦПК України та статей 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

11 грудня 2023 року ОСОБА_2 надіслав на адресу адвоката ОСОБА_1 відповідь на претензію, де зазначив, що позивачу були передані грошові кошти в сумі 5 000,00 грн на виконання пункту 1.2 додаткової угоди від 31 липня 2023 року до договору про надання правової допомоги. За змістом відповіді ОСОБА_2 вважав надану ОСОБА_1 правничу допомогу неякісною. Вказував, що у поданій ОСОБА_1 претензії проігноровано умови договору від 31 липня 2023 року та додатків до нього, оскільки сторонами не погоджено та не підписано акт наданих послуг, складений акт не містив інформації про загальну вартість гонорару адвоката за вирахуванням передоплати в сумі 5 000,00 грн. Акт містив загальну інформацію щодо складових послуг адвоката, проте їх деталізація відсутня. Підставою для сплати гонорару є підписаний акт наданих послуг. Відтак, ОСОБА_2 просив позивача надати акт наданих послуг (з повною деталізацією складової послуги, її дати, вартості та процесуальним результатом, який було досягнуто виконавцем). ОСОБА_2 зазначав, що готовий сплатити вартість (гонорар) наданих ОСОБА_1 послуг, який буде відповідати реальним затратам та результатам наданої послуги, після підписання відповідного акта. Просив направити на свою адресу нову редакцію акта наданих послуг з огляду на зауваження, які викладено в цьому листі.

11 грудня 2023 року ОСОБА_2 письмово повідомив адвоката ОСОБА_1 про намір припинити дію договору з 12 грудня 2023 року та направив для погодження та підписання додаткову угоду № 2 про припинення дії договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року. Даною додатковою угодою запропоновано викласти пункт 6.1 договору про надання правової допомоги від 31 липня 2023 року у наступній редакції: «6.1. Договір набирає законної сили з моменту підписання та діє до 12 грудня 2023 року».

Окрім ухвали Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року (про відмову у перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами), ОСОБА_1 у касаційному порядку оскаржує ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року (про поверненнязаяви

ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року).

Як встановлено зі змісту ухвали Чернігівського апеляційного суду

від 15 листопада 2024 року,10 листопада 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою заявником судового збору у визначеному законодавством розмірі на рахунок, призначений для зарахування судового збору до Чернігівського апеляційного суду, а також ненаданням доказів надсилання копії поданої заяви стороні відповідача. Заявнику запропоновано протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали усунути зазначені в ній недоліки.

На виконання ухвали суду ОСОБА_1 14 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» надіслав заяву про усунення недоліків, до якої додав квитанцію про сплату судового збору у розмірі 1 453,44 грн. Проте, доказів надсилання копії заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відповідачу та його представнику заявник не надав.

Ураховуючи те, що визначені в ухвалі Чернігівського апеляційного суду

від 14 листопада 2024 року недоліки заявником повністю усунутоне було, ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року визнанонеподаною та повернутозаявнику.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких' випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних

правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року та від 17 грудня 2024 року підлягають залишенню без задоволення, касаційне провадження за касаційними скаргами на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року та додаткове рішення Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року - закриттю, з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Судом касаційної інстанції встановлено, що рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року, яким повністю відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, якою ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги від 31 липня 2023 року.

Разом з тим, у жовтні 2024 року до Верховного Суду, через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року.

Отже, ОСОБА_1 оскаржив у касаційному порядку рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року, яке скасоване постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, яка набрала законної сили, а тому вказане рішення суду першої інстанції не може бути предметом касаційного перегляду.

За таких обставин помилково відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року підлягає закриттю.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez De La Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року підлягає закриттю відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України як помилково відкрите, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Щодо оскарження додаткової постанови Чернігівського апеляційного суду

від 06 листопада 2024 року

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

У цій справі предметом позову є вимога про стягнення суми боргу за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги у розмірі 38 750,00 грн.

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися в ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого

2019 року в справі № 907/9/17).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема у позовах про стягнення грошових коштів - сумою яка стягується.

З матеріалів справи встановлено, що ціна позову становить 38 750,00 грн, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).

Вирішення питання про розподіл судових витрат є складовою частиною судового рішення відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 та пункту 2 частини п`ятої статті 265 ЦПК України і не змінює віднесення такої справи до категорії малозначних.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою відповідно до закону, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 «Загальні положення» ЦПК України, то її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, зазначила, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.

У касаційних скаргах заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

У касаційній скарзі не зазначено, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для заявника.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що ця справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд встановив, що провадження за касаційними скаргами у справі, що переглядається, відкрито помилково, оскільки скарги подані на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки Верховний Суд помилково відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2024 року в справі за позовом з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то є підстави для закриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Щодо оскарження ухвали Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року

Частинами першою, третьою статті 426 ЦПК України встановлено, що заяви про перегляд судових рішень суду за нововиявленими або виключними обставинами за формою і змістом повинні відповідати вимогам цього Кодексу щодо оформлення заяв до суду першої інстанції.

До заяви додаються, зокрема, копії заяви відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така заява подається в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання заяви в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 185 ЦПК Українив ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи встановлено, що 14 листопада 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду Чернігівського апеляційного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, а саме: надати докази надіслання іншим учасникам справи копії заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, сплатити судовий збір.

14 листопада 2024 року позивач через систему «Електронний суд» на виконання зазначеної ухвали суду від 14 листопада 2024 року надіслав заяву про усунення недоліків, до якої приєднав копію квитанції про сплату судового збору.

Разом з цим, доказів направлення іншим учасникам справи копії заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року позивачем надано не було.

Оскільки позивач не виконав вимог ухвали про залишення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без руху, а саме не надав доказів надіслання іншим учасникам справи копії заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Чернігівського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 185, 426 ЦПК України, обґрунтовано визнав заяву неподаною і повернув її позивачу.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, а доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Щодо оскарження ухвали Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року

Перегляд рішень, ухвал та судових наказів у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження в цивільному судочинстві. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження, підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати до суду дані про неї.

Згідно з частиною першою статті 423 ЦПК Українирішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 2-86/11 викладено висновок про те, що «нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин».

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2023 року у справі № 442/486/13 викладено висновок про те, що «для визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду».

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18).

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Відповідно до частини четвертої статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, та докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Таким чином, до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору і які існували на час постановлення рішення, але про які не було і не могло бути відомо особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення суду.

Не можуть бути визнані нововиявленими обставини, щодо яких суду зрозуміло, що вони були відомі (або мали бути відомі) заявнику на час розгляду справи.

Нова обставина, що з`явилася або змінилася після розгляду справи, не є підставою для перегляду справ. Не вважаються нововиявленими нові обставини, які виявлені після ухвалення судом рішення, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах. Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, апеляційній та касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Частина третя статті 429 ЦПК України визначає, що за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення у справі «Пономарьов проти України»).

Таким чином, перегляд справи за нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок (що є прерогативою судів апеляційної та касаційної інстанції), а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, позивач посилався на наявність протоколів допиту його як потерпілого та ОСОБА_4 як свідка в рамках кримінального провадження № 0000695 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, за змістом яких і ОСОБА_1 , і ОСОБА_4 підтверджували ту обставину, що між адвокатом та ОСОБА_2 існувала усна домовленість щодо обсягу правових послуг, розміру гонорару та можливого строку відтермінування оплати гонорару. Також позивач зазначав про порушення апеляційним судом норм процесуального права при винесенні додаткової постанови від 06 листопада 2024 року щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що протоколи допиту потерпілого, свідка складалися у період з 12 по 15 серпня 2024 року, позивач в апеляційній скарзі заявляв клопотання про їх приєднання до матеріалів справи, яке колегією суддів було розглянуто та у його задоволенні відмовлено (т. 2 а. с. 131-147).

Отже, зазначені протоколи допиту потерпілого, свідкапо своїй суті є новими доказами, які з`явилися після ухвалення судом першої інстанції рішення, та на які посилався позивач у своїй апеляційній скарзі, а тому не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що заява позивача не містить посилань на будь-які нововиявлені обставини, а містить у собі доводи незгоди із судовим рішенням апеляційного суду та вимоги здійснити переоцінку доказів, що не може бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Позивачем не наведено обставин, які можуть вважатися нововиявленими у цій справі і можуть бути підставою для перегляду постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про недоведеність позивачем підстав, передбачених статтею 423 ЦПК України, для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Оскільки доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Враховуючи висновки Верховного Суду, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 396, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 червня 2024 року та додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду

від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором про надання правової (професійної правничої) допомоги закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк