Справа № 452/230/25 Головуючий у 1 інстанції: Титов А.О.
Провадження № 22-ц/811/2438/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
Провадження № 22-ц/811/2279/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області 19 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позов мотивував тим, що 12 березня 2024 року він помилково перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у Акціонерному товаристві «Банк «Кліринговий дім», грошові кошти в загальному розмірі 89 350 грн двома трансакціями, а саме: 50 000 грн (ID трансакції 9 ) та 39 350 грн (ID трансакції 7).

Вищезазначені грошові кошти перераховано на картковий рахунок відповідача без належної правової підстави за відсутності договірних відносин між сторонами, однак відповідач відмовляється повернути кошти, уникаючи спілкування, а отриману ним досудову вимогу залишив поза увагою.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів, то за період з 12 березня 2024 року по 31 грудня 2024 року з нього підлягає стягненню 3 % річних в розмірі 2300.04 грн та інфляційній втрати в розмірі 10 007.61 грн.

З наведених підстав просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в розмірі 89350.00 грн, суму збитків від інфляції у розмірі 10 007.61 грн та суму нарахованих 3 % річних в розмірі 2300.04 грн, а всього 101 657.65 грн.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 101657.65 грн, з яких 89350.00 грн безпідставно набуті грошові кошти, 10007.61 грн - збитки віл інфляції, 2300.04 грн - 3 % річних

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 968.96 грн.

Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області 19 червня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від 16 червня 2025 року про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу - залишено без розгляду.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд неоднозначно тлумачить поведінку позивача щодо перерахунку коштів, вказуючи що кошти перераховані внаслідок помилки, і в той же час, що такі перераховані свідомо та добровільно, однак такі висновки суду є взаємовиключними та взаємосуперечливими.

Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки позивач, знаючи про відсутність у нього такого обов`язку, все-таки здійснив їх сплату, погодившись на настання невигідних для себе наслідків вільно і без помилки.

Просить рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області 19 червня 2025 року оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що в позовній заяві позивач висловив намір подати докази на підтвердження судових витрат у межах п`яти днів після ухвалення рішення суду, відтак дотримався вимог, передбачених цивільним процесуальним законодавством, тому у суду відсутні підстави для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Висновок суду першої інстанції про те, що теза, викладена у пункті 2 прохальної частини позовної заяви не є заявою про надання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, є помилковим.

Вищезазначена теза має розглядатися як належне повідомлення суду про намір реалізувати право на розподіл витрат на професійну правничу допомогу, оскільки таке повідомлення відповідає вимогам процесуального закону щодо своєчасного заявлення відповідної вимоги до закінчення судових дебатів і є реалізацією передбаченого процесуальними нормами механізму доведення факту понесення витрат.

Просить ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області 19 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та на заперечення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач помилково без належної правової підстави перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 89350 грн., тому такі підлягають поверненню позивачу, а оскільки зазначені грошові кошти зберігаються відповідачем безпідставно з 12 березня 2024 року, у нього виник обов`язок зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних мотивів.

Судом встановлено, що 12 березня 2024 року о 16 год. 49 хв. ОСОБА_3 перерахував 50 000 грн на платіжну картку НОМЕР_2 із зазначення призначення платежу - переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією № 4550-1С26-КХКХ-5687 від 12 березня 2024 року (т. 1 а.с. 16).

Квитанцією № 46НК-5М27-ЕХ25-Н8Н3 від 12 березня 2024 року підтверджується, що 12 березня 2024 року о 16 год. 50 хв. ОСОБА_3 перерахував 39 350 грн на платіжну картку НОМЕР_2 із зазначення призначення платежу - переказ особистих коштів (т. 1 а.с. 17).

15 березня 2024 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до Акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» з листом №1503/27284, в якому просило повернути кошти за платежем, здійсненим ОСОБА_3 12 березня 2024 року на карту НОМЕР_2 (ID транзакції 7 ) на суму 39350.00 грн, у зв`язку з тим, що такий зроблено помилково.

21 березня 2024 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до Акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» з листом № 2103/27417, в якому просило повернути кошти за платежем, здійсненим ОСОБА_3 12 березня 2024 року на карту НОМЕР_2 (ID транзакції 9 ) на суму 50000.00 грн, у зв`язку з тим, що такий зроблено помилково.

У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2024 року в межах розгляду справи № 758/5394/24 за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Банк «Кліринговий дім» про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави витребувано інформацію щодо власника банківської картки НОМЕР_2 .

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду Акціонерне товариство «Банк «Кліринговий дім» повідомило, що картка НОМЕР_2 відкрита в Акціонерному товаристві «Банк «Кліринговий дім» на ім`я ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 23-24).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 серпня 2024 року у справі №758/5394/24 позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

10 грудня 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_1 з досудовою вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 89350.00 грн, набутих без правової підстави, вказавши реквізити для їх повернення, однак така залишилася без виконання відповідачем.

Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що кошти в розмірі 89350 грн отримано відповідачем без правової підстави, відтак підлягають поверненню з врахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 та від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22.

Здійснюючи сплату коштів за відсутності такого зобов`язання, про що знає особа, яка здійснює таку сплату, вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 кошти в розмірі 50 000 грн, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів.

В подальшому через хвилину позивач знову сплатив на картковий рахунок відповідача 39350 грн.

Таким чином позивач добровільно сплачував кошти, а відтак вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків, тому подальше звернення до суду з вимогами про повернення коштів є суперечливою поведінкою з боку позивача.

При цьому, кошти перераховувалися різними платежами та на різні суми, що свідчить про те, що переказ грошових коштів здійснено усвідомлено.

У квитанціях від 12 березня 2024 року № 4550-1С26-КХКХ-5687 та № 46НК-5М27-ЕХ25-Н8Н3, які підтверджують переказ коштів зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів.

Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, однак він здійснював платежі, розуміючи невигідні для себе наслідки таких платежів, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, а відтак позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів не підлягають до задоволення.

Залишаючи без розгляду заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення судового рішення за результатами розгляду справи позивачем та його представником не представлено суду відповідного договору про надання професійної правничої допомоги та доказів щодо наданих адвокатом послуг, а також не заявлено про наявність поважних причин неможливості подати докази, що підтверджують розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних мотивів.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Відтак, у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21

Звертаючись із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надала договір про надання правничої допомоги від 22 березня 2024 року, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Алтекса», а також платіжну інструкцію №263907580 від 25 березня 2024 року, якою підтверджується сплата 20000 грн за надання правничої допомоги на виконання умов цього договору.

Однак, докази понесення витрат на професійну правничу допомогу не надано суду до закінчення судових дебатів, незважаючи на те, що такі були наявні у позивача, а відтак у нього не було перешкод для їх вчасного подання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення витрат на правову допомогу без розгляду, оскільки зміст заяви не містить обґрунтування поважних причин неподання ним доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, то відсутні підстави для стягнення користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 05 червня 2025 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області 19 червня 2025 року -залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1453.44 грн судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.