П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Миколаїв

справа № 488/4387/25

провадження №22-ц/812/490/26

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання наймачем та визнання права користування житловим приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 через представника ОСОБА_6 звернулися до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовували наступним.

Позивачі вказували, що у 2002 році ОСОБА_2 на склад сім`ї 3 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 отримав ордер №1343 на кімнату № НОМЕР_1 у сімейному гуртожитку, який розташований по АДРЕСА_1 . Зазначена кімната розташована у блоці разом з кімнатою № НОМЕР_2 , санвузлом та коридором.

В 2004 році суміжна кімната звільнилась і за погодженням з адміністрацією гуртожитку родина ОСОБА_7 написала заяву з проханням передати їм кімнату № НОМЕР_2 у користування. Після чого було отримано ордер на вищезазначену кімнату.

В подальшому вони стали проживати в двох кімнатах і з того періоду всі зареєстровані в кімнатах АДРЕСА_2 , про що свідчать відмітки в паспортах та наявний відповідний акт.

У 2009 році у родині народилася донька ОСОБА_8 , яку також зареєстрували в кімнатах № НОМЕР_3 вказаного гуртожитку.

В 2024 році позивачі звернулися до Миколаївської міської ради з приводу приватизації кімнат, в яких вони проживають, однак, здійснити це не змогли, оскільки не зберігся ордер на кімнату № НОМЕР_2 .

Позивачі зазначали, щокімнати № НОМЕР_3 фактично є цілісним об`єктом, оскільки розпорядженням Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради №232-р від 22 жовтня 2013 року були прийняті в експлуатацію зі збільшенням площі за рахунок приєднання частини місць загального користування (санвузол та коридор). Окремо об`єкти, в які вони вселилися, а саме кімнати № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , після об`єднання кімнат та приєднання санвузлу та коридору, перестали існувати.

Посилаючись на викладене, позивачі просили суд визнати їх наймачами та визнати за ними право користування кімнатами № НОМЕР_3 у гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади, що підтверджується рішенням Миколаївської міської ради від 21.11.2002 №7/20 «Про надання згоди на прийняття об`єктів права державної власності».

Ордер на житлове приміщення є єдиною правовою підставою для вселення особи до відповідного житла та подальшого користування ним. Без наявності ордера або іншого належного розпорядчого документа від уповноваженого органу, користування таким приміщенням вважається неправомірним і не породжує права на приватизацію.

Виконавчими органами Миколаївської міської ради ордери на кімнати АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , не видавалися. Заявлений до приватизації об`єкт включає в себе, зокрема, кімнату АДРЕСА_5 , однак будь-який документ, що підтверджував би надання цієї кімнати у правомірне користування, відсутній.

Позивачі обмежуються лише твердженням, що документ, який підтверджує право правомірного користування на кімнату № НОМЕР_2 , не зберігся. Проте, це не замінює необхідності наявності відповідного правовстановлюючого документа, який би підтверджував факт законного набуття права користування цим житловим приміщенням.

В матеріалах справи не містяться докази того, що сім`я ОСОБА_2 отримувала ордер на вселення до кімнати АДРЕСА_4 та, відповідно, на дане приміщення не укладався договір найму житла, а тому відсутні підстави для приватизації цілого об`єкта кімнат № 910-911.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року позов задоволено.

Визнано наймачами та визнано право користування за ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 кімнатами №910-911 у гуртожитку, що розташований по АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції вважав, що позивачі довели належними доказами свої позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначав, що суд першої інстанції залишив без належної оцінки той факт, що у позивачів відсутні правовстановлюючі документи на підтвердження права користування кімнатою №911.

Також судом не було досліджено питання наявності/відсутності нормативно визначених повноважень у адміністрації гуртожитку вирішувати питання вселення будь-яких осіб до гуртожитку та яким розпорядчим актом таке вселення було оформлено.

На думку відповідача, суд першої інстанції не врахував, що саме позивачі зобов`язані довести наявність підстав для набуття права на відповідне житлове приміщення, а також те, що дотримання процедури вселення та правомірного користування є обов`язковою умовою для реалізації відповідного права.

Доводи інших учасників справи

Представник позивачів ОСОБА_6 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з інформацією Відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради від 17.04.2025 Виконавчий комітет Миколаївської міської ради не видавав ордери на житлову площу кімнат АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

15 січня 2003 року ОСОБА_2 на склад сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Миколаївським глиноземним заводом було видано ордер №1343 на житлову кімнату АДРЕСА_6 . Підстава: рішення адміністрації та профкому заводу, протокол №40 від 17.12.2002.

Гуртожиток по АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади на підставі рішення Миколаївської міської ради №7/20 від 21.11.2002 (акт прийому-передачі від 15 січня 2003 року).

Згідно з копією паспорту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_7 13 лютого 2003 року. У кімнатах №910-911 він був зареєстрований 14 травня 2004 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були зареєстровані у кімнатах АДРЕСА_2 також 14 травня 2004 року. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована у цих кімнатах з 14 вересня 2009 року.

Згідно з актом ОСББ «Металургів 28» від 07.08.2023 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 14 травня 2004 року зареєстровані та проживають у кімнатах АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 з 14 вересня 2009 року.

КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» у довідках від 27.11.2024 та від 30.01.2026 зазначило, що у нього відсутня інформація на підставі яких дозвільних документів позивачі були зареєстровані в кімнатах АДРЕСА_2 . Господарські договори зберігаються 5 років після закінчення дії, тому на підприємстві відсутня інформація щодо укладення договору найму вказаних кімнат. Проте, відповідно до інформації бухгалтерського обліку нарахування за утримання будинку та прибудинкової території по зазначених кімнатах загальною площею 37,30 кв.м здійснювалося на ОСОБА_2 до травня 2017 року.

З розпорядження голови Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради №232-р від 22.10.2013 року вбачається, що кімнати АДРЕСА_2 , що знаходилися у користуванні ОСОБА_2 , були прийняті в експлуатацію: збільшена площа за рахунок приєднання частини місць загального користування (санвузол 3,30 кв.м та коридор 3 кв.м). Підставою для прийняття такого розпорядження стали заява та документи, надані ОСОБА_2 , позитивний висновок Управління містобудування і архітектури Миколаївської міської ради від 08.07.2013 №15-1978 та технічний висновок №1-ТЗ-200613 про стан будівельних конструкцій кімнат, наданий ТОВ Науково-вишукувальний центр «Будівельні конструкції».

Згідно з технічним паспортом кімнат № НОМЕР_3 у гуртожитку по АДРЕСА_1 від 04.09.2023 загальна площа вказаного приміщення становить 34,8 кв.м, житлова 28,5 кв.м, допоміжна 6,3 кв.м: коридор 3 кв.м, санвузол 3,3 кв.м, житлова кімната 11,2 кв.м, житлова кімната 17,3 кв.м.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом (стаття 9 Житлового кодексу УРСР).

У відповідності до статті 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Стаття 127 ЖК УРСР визначає, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.

Згідно з частиною другою статті 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до положень статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з пунктами 14, 20, 28, 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 3 червня 1986 р., яке діяло до 19 серпня 2015 року, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера.

Тому, хто вселяється в гуртожиток, вказується надана жила площа, видаються необхідний інвентар, постільні речі, перепустка на право входу в гуртожиток. Він повинен бути ознайомлений з правилами внутрішнього розпорядку, правами й обов`язками мешканців гуртожитку.

Експлуатація гуртожитку здійснюється житлово-експлуатаційною організацією, а при її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією, у віданні якої перебуває гуртожиток, відповідно до єдиних правил і норм експлуатації та ремонту житлового фонду.

Завідуючий (директор) гуртожитком зобов`язаний забезпечити: вселення громадян, яким надано жилу площу в гуртожитку, при наявності у них ордерів; облік і прописку осіб, які проживають у гуртожитку, а також додержання правил паспортної системи; видачу мешканцям необхідного інвентаря, постільних та інших речей, своєчасну зміну (не рідше одного разу на 10 днів), прання і дезинфекцію постільних речей; підтримання чистоти в гуртожитку і на прилеглій до нього території, схоронність обладнання й інвентаря, додержання правил внутрішнього розпорядку гуртожитку, правил пожежної безпеки та санітарних правил; ведення книги санітарного й пожежного нагляду, а також книги скарг, заяв і пропозицій мешканців та своєчасне реагування на виявлені порушення й недоліки.

Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2020 року у справі №630/588/17 вказано, що самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акта (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і таке інше не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2025 року у справі №552/317/23 зазначено, що відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займана протягом 25 років кімната у гуртожитку, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб (схожого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №645/2528/17).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Частина 4 статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачі довели належними доказами свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.

Суд першої інстанції, установивши, що родина ОСОБА_7 на підставі ордеру вселилася у кімнату АДРЕСА_7 , а у кімнату № НОМЕР_2 з дозволу балансоутримувача та адміністрації гуртожитку, про що свідчить їх реєстрації у гуртожитку у 2004 році, сплата комунальних платежів за утримання будинку та прибудинкової території, виходячи з загальної площі обох кімнат, прийняття Адміністрацією Корабельного району Миколаївської міської ради в експлуатацію обох кімнат після приєднання частини місць загального користування, виконаного без отримання дозволу, що знаходяться у користуванні ОСОБА_7 , добросовісно, відкрито, безперервно користуються кімнатами з 2003-2004 років (протягом 23 років), іншого житла не мають, при цьому інші особи не заявляли свої права на зазначене нерухоме майно, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Отже, оскільки, місцевий суд встановив, що позивачі вселилися у кімнати в гуртожитку з відома та на підставі дозволу управителя гуртожитку, тривалий час проживають в кімнатах № НОМЕР_3 , які наразі є єдиним об`єктом - квартирою, не мають іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним їх місцем проживання, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначені кімнати у гуртожитку є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення №911 само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 23 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивачів не підлягає захисту в обраний ними спосіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, то рішення суду зміні або скасуванню не підлягає, бо є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Миколаївської міської ради залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Серебрякова

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 06 березня 2026 року.