Дата документу 03.03.2026 Справа № 335/1138/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1138/25 Головуючий у І інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/348/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Юлії Василівни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки, як боргового документа, недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скиби Є.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 30.12.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу в борг грошові кошти в розмір 155000 грн.

На підтвердження отримання коштів відповідач надав письмову розписку, оригінал якої зберігається у ОСОБА_2 . За умовами цієї розписки, грошові кошти в розмір 155000 грн мають бути повернуті позивачу в строк до 31.12.2024.

Однак, ОСОБА_1 уникає свого зобов`язання та не повертає отриманих коштів у визначений договором строк, тому ОСОБА_2 вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скиби Є.А. просила судстягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 155000 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1500 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання розписки, як боргового документа, недійсною.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_2 не передавала грошових коштів у борг ОСОБА_1 . Боргову розписку він написав під впливом та погрозами з боку третьої особи. Ніколи не бачив ОСОБА_2 .

За твердженням ОСОБА_1 , зазначена розписка є фіктивним документом, оскільки грошові кошти за нею позивач відповідачу не передавала.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. вказував, що він працював зварювальником на будівництві складу у певної особи на ім`я ОСОБА_3 (прізвища не пам`ятає). Після завершення роботи, у замовника виникли певні технічні моменти, аби їх виправити, ОСОБА_3 купив швелера на 150000 грн, примусивши ОСОБА_1 написати розписку на цю суму, у зв`язку з тим, що у нього можуть виникнути проблеми з замовником, а той вирішить їх та закриє питання.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. зазначав, що він написав розписку, проте грошові кошти від ОСОБА_2 у розмірі 150000 грн не отримував.

З часом проблема з будівництвом складу не була вирішена і в подальшому ОСОБА_1 самостійно виплатив замовнику 200000 грн, щоб вирішити та закрити питання з будівництва об`єкта.

Під час написання розписки, у кабінеті були присутні тільки відповідач та ОСОБА_3 . ОСОБА_2 відповідач ніколи не бачив, грошові кошти він у неї в борг не отримував. Також звертає увагу, що у розписці зазначено, що він отримав гроші при двох свідках, однак, таких людей у кабінеті не було. Ці особи записані під диктовку під тиском з боку особи, яка змусила його написати таку розписку.

Крім того, звертає увагу на те, що розписка не містить адреси місця реєстрації свідків, що також ставить під сумнів її законність.

На думку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подала позов до суду також під впливом іншої особи, у якої вона працює.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. просив суд визнати розписку від 30.12.2023, що власноручно написана ОСОБА_1 , недійсною.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 155000 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1550 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. через підсистему «Елеткронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи свого позову, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. зазначає, що суд мав установити справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли внаслідок трудової діяльності відповідача. Однак, суд вказаного не здійснив.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не з`ясував, які відносини виникли між позивачем та відповідачем, не дослідив змісту розписки, не встановив наявності чи відсутності правої підстави для стягнення коштів на користь позивача за первісним позовом.

У своєму відзиві ОСОБА_2 в особі представника адвоката Скиби Є.А. заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення без мін. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції ретельно дослідив боргову розписку і встановив, що вона має усі обов`язкові елементи, які підтверджують боргове зобов`язання: - написана власноруч та підписана відповідачем; - містить найменування позичальника (відповідач) з паспортними даними та найменування позикодавця (позивачка); - містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зазначенням обов`язку повернення таких коштів; - містить дату складання та дату (період) повернення боргу; - в розписці чітко зазначено, що відповідач взяв саме у борг у позивачки грошові кошти у сумі 155000 гривень і зобов`язується їх повернути до 31.12.2024. Відповідач у розписці зазначив, що взяв у позивача грошові кошти в сумі 155000 гривень, таким чином підтвердивши, що при підписанні розписки, боргові зобов`язання у нього вже виникли і обумовлену суму позики він отримав. Вищезазначених фактів відповідач не спростував і не довів протилежного, до справи жодного документу чи доказу на свою користь не надав. Крім того, відзив містить прохання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Левицька Ю.В. наполягала на задоволені апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення, ухваленні нової постанови про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи вимоги первісного позову та відмовляючи в задоволені зустрічного, суд першої інстанції виходив з того, що розписка, надана позивачем, є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Вони підтверджують як його укладення, так і суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату, а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаних грошових сум. Розписка також підтверджує право позивача ОСОБА_2 вимагати від відповідача ОСОБА_1 повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Натомість ОСОБА_1 доводів зустрічного позову не підтвердив жодними доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 30.12.2023 ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 155000 гривень, які зобов`язався повернути у строк до 31.12.2024. Зазначене підтверджується наданою суду розпискою, підписаною власноручно ОСОБА_1 .

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 фактично підтвердив, що писав цю розписку, однак факт отримання грошових коштів за розпискою заперечував, зазначаючи, що писав її під тиском з боку особи на ім`я « ОСОБА_3 ». Доказів, які б підтверджували цей факт, таких як, звернення до органів поліції, наявність кримінального провадження, тощо, суду не надано.

Під час розгляду справи, ані відповідачем ОСОБА_1 , ані його представником адвокатом Левицькою Ю.В. не було заявлено клопотань про виклик та допит свідків, зазначених в розписці, а також про обов`язкову явку позивача ОСОБА_2 , знайомство з якою заперечував ОСОБА_1 .

На час розгляду справи кошти ОСОБА_4 не повернуті.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).

За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом України.

За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

На обґрунтування зустрічного позову про визнання договору позики недійсним ОСОБА_1 зазначив, що грошових коштів, які вказані у розписці від 30.12.2023, він не отримував.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язаннямє правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (частина третя статті 631 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України).

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (див.: постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21)).

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У свою чергу, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі ст. 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції, надавши належну оцінку змісту розписки, складеної 30 грудня 2023 року ОСОБА_1 , який не заперечував факту її написання, та врахувавши, що оригінал цієї розписки знаходився у позивача, що з урахуванням положень статті 545 ЦК України свідчить про те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_2 про повернення суми боргу.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом розпискою від 30.12.2023, коштів ОСОБА_1 не повернув, тому правильно задовольнив позовні вимоги про стягнення заборгованості, а також відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання розписки недійсною у зв`язку з недоведеністю зустрічних позовних вимог, оскільки позичальник не довів підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним оспорювань ним розписки.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кошти ним фактично отримані не були, а справжня правова природа правовідносин між сторонами, що виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, заявник не довів під час розгляду справи ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про їх безпідставність, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки суду щодо підстав задоволення позовних вимог є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного викладення відповідачем обставин справи, що не підтверджені належними доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Ю.В. слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Левицької Юлії Василівни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2025 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: