ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/116/26 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Хоміцької С.О.,

представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А.,

представника позивача адвоката Торопчина О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/12383/25 за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В., повний текст якого складено 24 жовтня 2025 року, у справі за позовом громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Торопчин О.Д. звернувся в суд із позовом в інтересах громадянина Республіки Молдова ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) до держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування заявлених вимог вказав на те, що 05.04.2017 слідчим управлінням ГУНП в Тернопільській області внесено відомості до ЄРДР про скоєння невідомими особами кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. 21.07.2017 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Постановою слідчого ГУНП у Львівській області 28.07.2017 підозрюваного ОСОБА_3 оголошено у розшук.

Зазначає, що 06.03.2019 позивача затримано та поміщено під варту (без права внесення застави) на підстави ухвали слідчого судді від 08.03.2019, термін якого неодноразово продовжувався.

16.04.2020 вироком Тернопільського міськрайонного суду у справі №607/25023/19 гр. Республіки Молдови ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.187 КК України та виправдано його за цим обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, а раніше застосований до позивача запобіжний захід скасовано та звільнено його з під варти.

16.06.2022 ухвалою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а 27.09.2022 ухвалою ВС у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на зазначений виправдувальний вирок та на ухвалу суду апеляційної інстанції відмовлено.

Стороною позивача при визначенні проміжку часу за який слід стягнути моральну шкоду, визначено період з 21.07.2017 (повідомлення про підозру, затримання та поміщення під варту) до 16.06.2022 (набрання законної сили виправдувальним вироком суду), що становить 59 місяців.

Також зазначив, що розмір заподіяної позивачу матеріальної шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури та суду, слід розрахувати із розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць кримінального переслідування позивача у розмірі 8000 грн, яка встановлена на підставі Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», та кількості місяців перебування позивача під слідством та судом (59 місяців), що складе 472000 грн (59х8000).

Вказував, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджено виправдувальним вироком суду, позивач має право на відшкодування моральної шкоди і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Перебування позивача під слідством, а також в умовах ізоляції порушило його звичайний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим позивачу завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та нормами вказаного Закону, з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути із держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 472 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто із держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь громадянина Республіки Молдова ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 464000 (чотириста шістдесят чотири тисячі) грн.

Ухвалою Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області виправлено описку від 30 жовтня 2025 року виправлено описку допущену в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 16 жовтня 2025 року, а саме у вступній та резолютивній частині вказаного судового рішення зазначено вірне прізвище позивача « ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ( ОСОБА_2 )» замість « ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 )».

Не погоджуючись з рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2025 року, Тернопільська обласна прокуратура подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також вирішити питання судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено зміст заподіяної позивачу моральної шкоди, характер, обсяг, тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків.

Крім того зазначає, що для розрахунку моральної шкоди слід застосовувати ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України», якою передбачено розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу, зіславшись на мотиви, викладені у ній, просив скасувати оскаржуване рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

05.04.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) за фактом, який відбувся 04.04.2017 близько 22 год, де двоє невідомих осіб незаконно проникли в приміщення літньої кухні домогосподарства ОСОБА_7 , що в АДРЕСА_1 , де із застосуванням предметів, схожих на дерев`яні палиці, із метою заволодіння чужим майном, вчинили напад на ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , спричинивши останнім тілесні ушкодження, правова кваліфікація ч.3 ст.187 КК України, номер кримінального провадження 0000117, досудове розслідування у якому здійснювалось групою слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області.

27.07.2017 громадянину Республіки Молдова ОСОБА_9 органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України у межах зазначеного кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.10.2018 надано дозвіл на затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою громадянина Республіки Молдова ОСОБА_9 .

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 08.03.2019 застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався судом.

21.05.2019 прокурором прокуратури Тернопільської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000117 від 05.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

В подальшому, зазначену кримінальну справу направлено в суд для розгляду.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.04.2020, ухваленим за результатами розгляду кримінального провадження №0000117 від 05.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Молдова у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та виправдано його за цим обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_9 . Раніше заснований до ОСОБА_9 запобіжний захід тримання під вартою, скасовано. Звільнено ОСОБА_9 з під варти у залі суду.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.06.2022, апеляційну скаргу із змінами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.04.2020, яким ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та виправдано його за цим обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 27.09.2022 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами представника потерпілого та прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16.06.2022 щодо ОСОБА_9 .

Також судом з`ясовано, що як вбачається із дублікату свідоцтва серії НОМЕР_1 про шлюб, виданого 15.04.2025 Агенством державних послуг Республіки Молдова, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 уклали шлюб 03.01.2023, зареєстрований за №1 Каушанською службою цивільного стану та після укладення шлюбу прізвище дружини та чоловіка присвоєно « ОСОБА_5 ».

Судом із наведених матеріалів з`ясовано, що позивачу громадянину Республіки Молдова ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час ОСОБА_13 ( ОСОБА_2 ), органом досудового розслідування 27.07.2017 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Також, ухвалами слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду надавався дозвіл на його затримання та 08.03.2019 стосовно нього був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.04.2020, який набрав законної сили 16.06.2022, ухваленого за результатами розгляду кримінального провадження №0000117 від 05.04.2017 про обвинувачення ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та виправдано його за цим обвинуваченням на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки органом досудового розслідування не доведено, що вказане кримінальне правопорушення вчинене ним. Раніше застосований до ОСОБА_9 запобіжний захід тримання під вартою, було скасовано судом при ухваленні зазначеного вироку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач громадянин Республіки Молдова ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час ОСОБА_13 ( ОСОБА_2 ), із моменту повідомлення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та за наслідками розгляду якого був виправданий судом, перебував під слідством та судом з 27.07.2017 (дата повідомлення про підозру) по 16.06.2022 (дата набрання законної сили вироком суду), тобто упродовж 58 місяців, а тому має право на відшкодування завданої йому шкоди, за рахунок держави 464 000 грн. (58 місяців х 8 000 грн).

З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави для відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сутність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч.7 ст.1176 ЦК України).

Статтею 1Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 1 грудня 1994 року передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п.1 ч.1 ст.2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношення з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених зміну його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, постановах Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч.ч.5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Установлено, що позивач перебував під слідством та судом з 27.07.2017 (дата повідомлення про підозру) по 16.06.2022 (дата набрання законної сили вироком суду), тобто упродовж 58 місяців.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 8000 грн, тобто на час розгляду даного спору по суті.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розрахунку моральної шкоди повинен був виходити з розміру мінімальної плати, який застосовується, як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 у справі №753/7572/23 дійшов висновку про необхідність застосування при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25.09.2024 у справі №761/22531/23 (провадження №61-7724св24), від 08.10.2024 у справі №333/2527/22 (провадження №61-7696св24), від 21.10.2024 у справі №490/7139/23 (провадження №61-8406св24), від 15.11.2024 у справі №336/2137/23 (провадження №61-9291св24), від 19.12.2024 у справі №488/2561/21 (провадження №61-8267св24), від 22.01.2025 у справі №524/6017/22 (провадження №61-13387св24).

Таким чином, враховуючи правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, доводи апеляційної скарги щодо застосування при розрахунку розміру моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1600 грн, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши характер й глибину заподіяних позивачу моральних страждань, тривалість перебування його під слідством та судом, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, та керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, визначив розмір відшкодування на рівні 464 000 грн, що вважав достатнім для розумного задоволення потреб позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт ухвалення виправдувального вироку, який набрав законної сили є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25.03.2020 у справі №641/8857/17 та від 22.04.2019 у справі №236/893/17).

Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст.2 Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача ухвалено виправдувальний вирок на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

Вищевказаний Закон України передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову, є неспроможними.

Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційні скарги не містять.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг є недоведеними, а тому їх треба залишити без задоволення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді