Провадження № 22-ц/4808/411/26
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 грудня 2025 року у складі судді Польської М. В., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 29 грудня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів, об`єднаної з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказував, що сторони з 07 червня 2013 року по 14 вересня 2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що місце проживання дитини при розірванні шлюбу в судовому порядку не визначалося, а за судовим наказом Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2021 року з нього стягуються аліменти на утримання сина у розмірі від його доходу.

ОСОБА_1 зазначав, що до моменту запровадження в Україні воєнного часу дитина проживала разом із сторонами, однак після 24 лютого 2022 року він виїхав разом з сином з м. Миколаєва у с. Черепківці Чернівецької області, де 07 вересня 2022 року стали на облік як внутрішньо-переміщені особи і саме з цього часу дитина проживає разом з ним. Влітку 2023 року він разом з сином переїхали на постійне місце проживання в м. Івано-Франківськ, а 06 лютого 2024 року він одружився вдруге та переїхав у с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, де й проживає на даний час.

Посилаючись на те, що він повністю займається вихованням та утриманням сина, дбає про його здоров`я, освіту, дозвілля, позивач просив визначити місце проживання сина з ним, а також припинити стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина на підставі судового наказу Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2021 року. Також просив звільнити його від заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина, починаючи від 24 лютого 2022 року та визначити ОСОБА_2 наступний графік спілкування з дитиною: забирати дитину на вихідні (кожна друга п`ятниця тижня з 18-00 год. до неділі 19-00 години), забирати дитину з понеділка по четвер (за попередньою домовленістю) з 19-00 год. по 21 год. (за умови, що вказаний час дитина встигатиме виконувати домашні завдання, які дають в школах та гуртках).

У травні 2025 року ОСОБА_2 також звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Позовні вимоги були мотивовані тим, що в період початку повномасштабного вторгнення відповідач таємно виїхав з м. Миколаїв, в якому вони проживали, забравши їх спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що на зв`язок він не виходив і лише через знайомих вона дізналася, що вони перебувають у м. Чернівці. Натомість вона перебувала під ворожими обстрілами у м. Миколаїв, доглядаючи бабусю відповідача ОСОБА_1 . Приїхавши до м. Івано-Фраківська у 2022 році, вона влаштувалась із сином як ВПО та пізніше у травні 2024 року перереєструвалась, оновивши дані. ОСОБА_2 вказувала, що всі її дії були узгоджені із відповідачем ОСОБА_1 . Перших пів року вони із сином проживали разом, відповідач половину коштів оплачував за найм житла. Після розірвання шлюбу у вересні 2022 року син ОСОБА_3 періодично проживав з обома батьками, вона не перешкоджала зустрічам батька та сина. У жовтні 2024 року відповідач ОСОБА_1 забрав сина за місцем свого проживання та їй не повернув, у зв`язку з чим вона звернулась до правоохоронних органів та служби у справах дітей з проханням повернути їй сина. Єдиною можливістю побачити сина є їх зустрічі в школі під час перерви на уроки.

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 забороняє спілкуватись із сином, а також на те, що син хоче проживати з нею, просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09 червня 2025 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів та справу з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення аліментів відмовлено.

Цим же рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Постановлено визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 . Також постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Круць В. М., посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на неповне дослідження доказів, поданих стороною позивача за первісним позовом, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Представник скаржника вважає помилковим висновок суду про доведеність факту проживання дитини сторін з матір`ю з травня 2022 року, оскільки дитина з вересня 2022 року зареєстрована як ВПО в Чернівецькій області, а тому посилання суду на долучену ОСОБА_2 довідку ВПО як на єдиний достатній, належний доказ є помилковим.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що проживання дитини з батьком у період з 24 лютого 2022 року по сьогодні підтверджується матеріалами листування сторін, які долучено до матеріалів справи у якості доказів, довідкою ВПО, яку було оформлено лише 07 вересня 2022 року, договорами оренди від 10 березня по 10 вересня 2024 року, від 22 жовтня 2024 року по 22 жовтня 2025 року, якими підтверджується, що з квітня 2024 року позивач разом з дитиною та сім`єю позивача проживають по АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції не надано належної оцінки акту обстеження матеріально-побутових умов заявника від 30 серпня 2024 року, яким підтверджується факт перебування дитини сторін на утриманні його батька, а також характеристикам дитини з Миколаївського ліцею № 19 Миколаївської міської ради та довідці Ліцею №13 Івано-Франківської міської ради від 24 квітня 2024 року, зі змісту яких вбачається, що зв`язок із класним керівником дитини підтримує батько, який бере активну участь у виховних заходах класу, відвідує батьківські збори, мати участі не бере.

Крім того, вказує представник ОСОБА_1 , судом першої інстанції не враховано думки дитини щодо його бажання проживати з батьком та не проти спілкування з матір`ю.

Представник позивача ОСОБА_1 вважає вирваними з контексту надані правоохоронним органам пояснення ОСОБА_1 про його проживання з дитиною з квітня 2024 року, оскільки останній пояснював, що проживає разом з дитиною з квітня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 . До того вони з дитиною проживали за іншими адресами.

Також адвокат Круць В. М. звертає увагу апеляційного суду на те, що з моменту видачі судового наказу позивач добровільно перераховував грошові кошти відповідачу у якості аліментів на утримання дитини, що підтверджується банківськими квитанціями.

У поданому на адресу апеляційного суду відзиві ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Круця В. М. заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін. Додатково вказує, що встановлені в ході розгляду справи обставини, матеріали справи, висновки органу опіки та піклування при проведенні двох засідань комісії за особистою присутністю тата і мами дитини, самі пояснення дитини в суді підтверджують той факт, що син сторін з осені 2024 року ОСОБА_1 прийняв одноосібне рішення про постійне місце проживання сина ОСОБА_3 з ним і ненадання доступу у спілкуванні і баченні дитини з мамою в подальшому. Також позивачка зауважує, що син був зареєстрований з нею, як ВПО, з травня 2022 року у м. Івано-Франківську і залишився в такому ж статусі станом на теперішній час, що підтверджується повторною довідкою від 09 травня 2024 року, яка видавалась їй з метою уточнення даних в місцевому ЦНАПі. Доводи апеляційної скарги про проживання в Чернівцях та у Верховинському районі, про оренду житла, приватне лікування сина батьком, запис сина на приватні навчання із платою за такі послуги не батьком, а теперішньою дружиною позивача, на думку ОСОБА_2 - не впливають на саму суть питання визначення місця проживання дитини з мамою.

Доводи апеляційної скарги про «зловживання нею правами» в частині відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів ОСОБА_2 вважає необґрунтованими, оскільки з часу відкриття провадження, тобто з 25 березня 2025 року вона не отримала жодної оплати та жодних аліментів від батька дитини. Вважає, що повторний виклик дитини до суду є і буде для сина стресом, а тому просить в задоволенні такого клопотання про заслухання думки сина в режимі ВКЗ відмовити.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 та його представника адвоката Круця В. М., які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення ОСОБА_2 , яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції на підставі пояснення сторін, третьої особи, свідків, заслухавши думку дитини, прийшов до висновку, що недобросовісна поведінка ОСОБА_1 , яка проявилася у безпідставному усуненні матері від спілкування та проживання з сином з незалежних від неї обставин, призвела до розриву зв`язку дитини з матір`ю, а також вивезення дитини за кордон без відома та згоди матері та самостійне рішення батька щодо припинення навчання дитини суперечить інтересам дитини. Суд першої інстанції відмовив також у позовних вимогах ОСОБА_1 щодо припинення стягнення з нього аліментів, оскільки така вимога є похідною щодо особи, з якою буде визначене місце проживання дитини.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що з 07 червня 2013 року по 14 вересня 2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с.9-10).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Під час розгляду даної справи місце проживання дитини з кимось із сторін не вирішувалось (т.1, а.с. 9).

Встановлено та не заперечується жодною із сторін, що після розірвання шлюбу між сторонами існувала усна домовленість щодо проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з кожним із батьків почергово.

З матеріалів справи вбачається, що син сторін ОСОБА_3 зареєстрований як ВПО як за адресою проживання матері АДРЕСА_2 з травня 2022 року в м. Івано-Франківську, так і за адресою тимчасової реєстрації батька у Чернівецькій області з вересня 2022 року (т.1, а.с.22, 135).

Судовим наказом Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки від доходу, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (т.1, а.с.11).

В судовому засіданні суду першої інстанції сторони пояснили, що з жовтня 2021 року по травень 2022 року ОСОБА_1 добровільно без виконавчого провадження сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 2 500 грн. (т.1, а.с.12-18).

Встановлено, що судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 був пред`явлений до примусового виконання у березні 2025 року, що підтверджується відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження. Виконавче провадження відкрито 25 березня 2025 року (т.1, а.с. 162).

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 вересня 2025 року № 1051, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 (т.3, а.с. 38-46).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

У справі, що переглядаєтьсяміж сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини, у позасудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо місця її проживання.

Надаючи оцінку встановленим судом першої інстанції обставинам, доводам апеляційної скарги та показанням свідків, враховуючи вік дитини, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, беручи до уваги поведінку батька дитини ОСОБА_1 , яка була спрямована на безпідставне усунення матері від спілкування та проживання з сином з незалежних від неї обставин, одноосібне прийняття рішення про виїзд дитини з батьком за кордон без відома та згоди матері, враховуючи висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що на даний час найкращим інтересам малолітнього сина сторін буде відповідати визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні місця проживання дитини з матір`ю послався лише на долучену ОСОБА_2 довідку ВПО як на єдиний достатній, належний доказ не заслуговують на увагу, оскільки судом усі долучені сторонами докази були оцінені у сукупності з іншими доказами у справі та поясненнями свідків.

При цьому апеляційний суд враховує, що як мати, так й батько дитини, належним чином ставилися до виконання своїх батьківських обов`язків, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами. Жорсткого поводження батьків з дитиною, притягнення їх до відповідальності, у тому числі, за вчинення домашнього насильства, не встановлено.

Водночас незважаючи на те, що неповнолітній син на даний час проживає разом із батьком, ОСОБА_2 не втратила інтерес до своєї дитини, всіляко намагалася підтримувати з нею спілкування, зверталася до органів поліції та до відповідних органів з метою визначення місця проживання дитини.

Отже, втрата емоційного контакту між сином та матір`ю обумовлена не байдужою поведінкою матері та небажанням матері їх виконувати, а неможливістю спілкування з дитиною через поведінку батька, який зі слів позивачки, які не спростовані матеріалами справи, самовільно змінив місце проживання дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що враховуючи вік дитини, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, найкращим інтересам буде відповідати визначення місця проживання ОСОБА_4 з матір`ю. При цьому судом враховано, що саме батьком було змінено місце проживання дитини без погодження із матір`ю.

Разом з цим всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що визначення місця проживання дитини разом із ним відповідатиме її якнайкращим інтересам.

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Круця В. М. про заслуховування думки дитини в судовому засіданні апеляційного суду було відмовлено, оскільки позивач не зміг забезпечити опитування дитини в порядку, передбаченому ст. 232 ЦПК України.

Крім того у постанові ВС від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Доводи апеляційної скарги у своїй сукупності зводяться з незгодою із висновками суду першої інстанції, при цьому заявник не навів обставин, які б давали можливість ставити під сумнів висновок суду щодо визначення проживання дитини разом із матір`ю.

Колегія суддів звертає увагу, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Визначення місця проживання дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком на його участь у вихованні дитини, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.

Колегія суддів підкреслює необхідність усвідомлення батьками потреби у вирішенні конфлікту в інтересах дитини, налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту кожного з них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу, спільного вирішення питань, які стосуються всіх потреб дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта