Провадження 2/522/2200/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

23 січня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовує свій позов тим, що внаслідок тривалої та системної протиправної бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури було грубо порушено його право на ефективний правовий захист та доступ до правосуддя. Суть порушення полягає у неналежному виконанні службовими особами Київського ВП (ОРУП №1) ГУНП в Одеській області обов`язків, передбачених ст. 2, 9, 214 КПК України, що виявилося у неповному внесенні відомостей до ЄРДР за заявою від 18.04.2020 року, ігноруванні фактів вчинення злочину групою осіб та викрадення майна (Iphone X), а також у безпідставному закритті кримінального провадження №0001140, що неодноразово скасовувалося прокурором та судом. Незважаючи на наявність у матеріалах справи висновку судово-медичної експертизи про завдання тілесних ушкоджень середньої тяжкості (ч. 1 ст. 122 КК України) та відеозапису подій, що ідентифікує особу нападника ОСОБА_2 , органом досудового розслідування протягом понад п`яти років не було вжито дієвих заходів для повідомлення про підозру винній особі. Офіційне підтвердження неефективності слідства та відсутності належного контролю з боку керівництва було надано у відповіді СУ ГУНП в Одеській області від 27.09.2022 року, проте вказівки щодо активізації розслідування виконані не були. Позивач наголошує, що надмірна тривалість провадження та невиправдані затримки у здійсненні процесуальних дій призвели до втрати можливості притягнення винних до відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, що згідно з практикою ЄСПЛ (зокрема, у справах «Меріт проти України», «Шиліг проти Словенії») та положеннями ст. 1173, 1174 ЦК України, є самостійною підставою для відшкодування державою моральної шкоди. Завдана шкода полягає у тривалих психологічних стражданнях, почутті безпорадності через ігнорування законних інтересів потерпілого державними органами та порушенні звичного способу життя, що з урахуванням принципів розумності та справедливості оцінюється позивачем у розмірі 1 000 000 гривень.

Ухвалою суду від 24.06.2025 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

10.07.2025 року від Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву Державна казначейська служба України просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію неналежністю Казначейства як відповідача та відсутністю правових підстав для відшкодування шкоди. ДКСУ наголошує, що як окрема юридична особа вона не перебувала з позивачем у правовідносинах і не завдавала йому шкоди, а казначейське обслуговування бюджетних коштів не тотожне уособленню держави у спірних зобов`язаннях. Спираючись на статтю 170 ЦК України та правові висновки Великої Палати Верховного Суду (справа №641/8857/17), відповідач зазначає, що належними відповідачами є виключно органи, чиєю бездіяльністю, на думку позивача, завдано шкоди, Одеська обласна прокуратура та ГУ НП в Одеській області. Щодо суті вимог, Казначейство вказує на відсутність повного складу цивільного правопорушення, оскільки позивачем не доведено фактів протиправності дій конкретних посадових осіб та причинно-наслідкового зв`язку між їхньою поведінкою і стверджуваною шкодою. Відповідач акцентує увагу на тому, що скасування процесуальних рішень слідчим суддею в порядку ст. 307 КПК України є реалізацією права на оскарження та формою відновлення прав у межах кримінального судочинства, що само по собі не свідчить про автоматичне виникнення цивільно-правової відповідальності держави. Крім того, ДКСУ посилається на практику ЄСПЛ та Верховного Суду, згідно з якою визнання судом факту порушення та скасування незаконної постанови вже є достатньою справедливою сатисфакцією для потерпілої особи, а розмір вимог у 1 000 000 грн є необґрунтованим і не підтвердженим належними та допустимими доказами.

11.07.2025 року від Головного управління Національної поліції в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву ГУНП в Одеській області просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи це відсутністю доказів протиправності дій поліції та недоведеністю складу цивільного правопорушення. Відповідач наголошує, що оскільки вимоги ґрунтуються на загальних підставах (ст. 1173, 1174 ЦК України), позивач зобов`язаний довести наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між ними. ГУНП зазначає, що ухвали слідчих суддів про скасування постанов про закриття провадження або зобов`язання внести відомості до ЄРДР є лише механізмом судового контролю в порядку ст. 303 КПК України та не є автоматичним підтвердженням незаконності дій слідчого у розумінні цивільного права. Спираючись на сталу практику Верховного Суду (зокрема, справи № 641/2328/17 та № 521/1661/17), орган поліції стверджує, що процесуальні недоліки під час слідства не є безумовною підставою для стягнення коштів, а реалізація особою права на оскарження бездіяльності сама по собі не порушує її прав. Крім того, ГУНП вказує на процесуальну помилку у визначенні відповідачів, стверджуючи, що Головне управління поліції є неналежним відповідачем, оскільки відшкодування має здійснюватися за рахунок держави, а отже, до справи слід залучити ГУ Державної казначейської служби в Одеській області як орган, відповідальний за безспірне списання коштів за бюджетними програмами.

15.07.2025 року від Одеської обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву Одеська обласна прокуратура просить суд повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, наголошуючи на відсутності законних підстав для відшкодування шкоди та недоведеності складу цивільного правопорушення. Відповідач зазначає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 122 КК України триває, а процесуальним керівництвом вживаються заходи щодо забезпечення його ефективності, зокрема шляхом надання письмових вказівок слідчому. Прокуратура вказує, що оскільки стосовно позивача не вчинялося дій, передбачених ч. 1 ст. 1176 ЦК України (незаконне засудження, тримання під вартою тощо), шкода має відшкодовуватися на загальних підставах згідно зі ст. 1173, 1174 ЦК України, які вимагають доведення позивачем факту протиправної бездіяльності та причинного зв`язку. Обласна прокуратура стверджує, що позивач не надав належних доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань саме внаслідок дій органу прокуратури, а факт скасування окремих процесуальних рішень слідчим суддею не є автоматичним підтвердженням незаконності дій як таких. Крім того, відповідач наголошує на необґрунтованості суми позову в 1 000 000 грн, що суперечить принципам розумності та справедливості й може призвести до безпідставного збагачення. Окремо зазначено про неналежність Одеської обласної прокуратури як самостійного відповідача, оскільки у деліктних зобов`язаннях за дії органів влади відповідальність несе держава Україна в особі її уповноважених представників.

Ухвалою суду від 30.07.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання призначене на 23.01.2026 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимогст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що 18 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення групою осіб ( ОСОБА_2 та двома невідомими), що супроводжувалося завданням тілесних ушкоджень та викраденням майна (телефон iPhone X).

Судом з`ясовано, що при внесенні відомостей до ЄРДР 19.04.2020 (провадження № 0001140) посадовими особами поліції було проігноровано твердження заявника про вчинення злочину групою осіб та факт відкритого викрадення майна, що призвело до неповної кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 125 КК України замість об`єктивного відображення обставин нападу.

Матеріали справи свідчать, що упродовж тривалого часу орган досудового розслідування вчиняв бездіяльність.

Так, з квітня по серпень 2020 року жодних реальних слідчих дій не проводилося.

22.09.2020 дізнавачем винесено постанову про закриття провадження, яку згодом скасовано прокурором (13.11.2020) як передчасну та необґрунтовану.

Незважаючи на зміну кваліфікації на ч. 1 ст. 122 КК України та наявність у матеріалах висновку експерта про завдання потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а також наявності відеозапису подій, слідчі дії мали формальний характер не направлені на правове забезпечення охорони прав і свобод позивача . Доручення слідчого про встановлення обставин подій фактично не виконувалися.

Судом встановлено факт системного порушення процесуальних прав потерпілого, зокрема:

Слідчим не було розглянуто клопотання представника потерпілого від 30.12.2020 про долучення відеозаписів нападу, що підтверджує ігнорування прямих вказівок прокурора. Крім того, як під час судових засідань стороною позивача зазначено про те, що їм достеменно відомо, що свідків нападу, сусідів позивача, до цього часу не було допитано.

09.05.2021 слідчим повторно закрито кримінальне провадження з мотивів "недоцільності подальшого розслідування", про що потерпілий не був належним чином повідомлений.

Зазначена постанова про закриття була визнана незаконною та скасована ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021.

Окремої уваги заслуговує той факт, що за результатами перевірки Слідчого управління ГУНП в Одеській області (лист від 27.09.2022) доводи позивача про неналежне розслідування знайшли повне підтвердження. Керівництвом СУ ГУНП було констатовано недостатній рівень кваліфікації старшого слідчого Бурлаки А., якого було рекомендовано замінити на більш досвідченого працівника.

Також суд звертає увагу, що Офісом генерального прокурора 23.01.2023 року за № 09/1/1-р-23 надано відповідь на звернення ОСОБА_3 в якій зазначено про необхідність перевірити доводи викладені у зверненні, за наявності порушень вжити заходів реагування. Втім матеріали справи не містять жодних доказів вжиття таких заходів, а представник прокуратури під час судового засідання зазначила, що їм невідомо чи надавались слідству такі доручення та чи вчинялись будь-які інші заходи реагування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 КК України визначено, що Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

Таким чином, судом констатується, що попри встановлення особи ймовірного правопорушника ( ОСОБА_2 ), наявність доказів отримання травм та відеофіксації конфлікту, правоохоронні органи протягом п`яти років не забезпечили виконання завдань кримінального провадження. Вказане свідчить про надмірну тривалість розслідування, недотримання розумних строків та відсутність дієвого контролю з боку прокуратури, що призвело до порушення прав позивача на ефективний судовий захист та справедливу сатисфакцію.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. ч. 1 та 2 п. 3 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. 3 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 1173 ч. 1 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідно до вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 13 ч. 2 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Суд вважає доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди. Вказаний висновок ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу (понад п`ять років) не отримав від органів досудового розслідування та прокуратури належного захисту своїх прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Судом встановлено, що позивач займав активну процесуальну позицію, систематично вчиняючи дії для встановлення істини у справі. Позивач подавав клопотання про долучення відеодоказів, оскаржував незаконні постанови про закриття провадження та звертався зі скаргами на бездіяльність слідчих. Проте, замість ефективного розслідування, позивач стикався з системною бездіяльністю.

Суд констатує, що відповіді органів прокуратури та поліції на чисельні звернення позивача мали характер формальних "відписок". Такі документи, за своєю суттю, мали на меті лише надання змістовно порожньої відповіді в межах встановленого строку, а не вжиття реальних заходів для активізації слідства чи виконання вказівок прокурора. Така поведінка суб`єктів владних повноважень призвела до стану тривалої невизначеності потерпілого, почуття безпорадності перед державним апаратом та зневіри у верховенстві права, що є прямим свідченням глибоких душевних страждань.

Щодо розміру відшкодування, суд погоджується з аргументами Одеської обласної прокуратури про те, що заявлена сума у 1 000 000,00 грн не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Визначення розміру компенсації не повинно призводити до безпідставного збагачення позивача, а має бути співмірним із завданими втратами.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12.07.2007).

Аналізуючи аналогічні рішення національних судів у подібних справах, суд приходить до переконання, що належним, достатнім та справедливим розміром відшкодування моральної шкоди у даному випадку є сума у 100 000,00 грн. Саме такий розмір компенсації, на думку суду, є адекватною сатисфакцією за допущену державними органами бездіяльність та порушення прав позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

У зв`язку з відсутністю електропостачання в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси повний текст рішення виготовлений 09.01.2026 року.

Суддя А.В. Науменко

23.01.26