Справа №932/8048/25
Провадження №2/175/3308/25
У Х В А Л А

10 березня 2026 року с-ще. Слобожанське

Суддя Дніпровського районного суду Дніпропетровської області Бойко О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства та встановлення факту батьківства іншої особи,-

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Дніпра із позовною заявою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра від 23 липня 2025 року матеріали цивільної справи були направленні за підсудністю до Марганецького міського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2025 року матеріали цивільної справи були направленні за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Підставою направлення до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільної справи стало те, що позивачка ОСОБА_1 мала діючу довідку ВПО за адресою АДРЕСА_1 та не вказала відповідачів по цивільній справі.

13 жовтня 2025 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , третя особа: Дніпропетровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про оспорювання батьківства та встановлення факту батьківства іншої особи надійшли до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену позовну заяву розподілено до провадження судді Бойка О.М.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху через невідповідність до вимог норм ст.175 ЦПК України, а саме не зазначенні відповідачі по справі.

20 жовтня 2025 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Ухвалою суду від 10 грудня 2025 року цивільну справу було залишено без руху, через встановлення судом обставини, що позивачка не залучила до розгляду цивільної справи належного співвідповідача.

22 грудня 2025 року до суду надійшла позовна заява у новій редакції.

Суд, дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, дійшов такого висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією із умов реалізації права особи на пред`явлення позовної заяви є дотримання вимог підсудності.

Відповідно норм ЦПК України існує загальна підсудність справ за місцезнаходженням відповідача (ст. 27 ЦПК України), альтернативна підсудність за вибором позивача (ст.28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК).

Згідно позову позивач зазначає відповідачами по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно відповіді №2423059 від 05.03.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 , що територіально не відноситься до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Згідно відповіді №2423104 від 05.03.2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 встановити не вбачається за можливе.

10 березня 2026 року позивачка ОСОБА_1 надала до суду клопотання щодо обґрунтування територіальної підсудності та складу сторін в якому просить суд проводити розгляд за її місцем проживання у відповідності до ч.1 ст.28 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно відповіді №1724926 від 02.09.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, яка була отримана за запитом судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області, зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 .

В позовній заяві в новій редакції від 20 жовтня 2025 року, яка зареєстрована судом 22 грудня 2025 року, та клопотанні щодо обґрунтування територіальної підсудності та складу сторін позивачка ОСОБА_1 вказує місце проживання за адресою АДРЕСА_4 .

Згідно відповіді №2440715 від 10.03.2026 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери ОСОБА_1 має діючу довідку ВПО за адресою АДРЕСА_4 .

Як вже зазначалось вище, відповідно до норми ч.1 ст.28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Процесуальний закон визначає підсудність справ, встановлюючи відповідні правила визначення суду, який має право розглядати справу.

Згідно статті 1 ч.1 абз.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (стаття 4 ч. 1, 2 Закону).

Частиною першою статті 5 Закону визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, зі змінами, регулює як механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, так і облік даних про внутрішньо переміщених осіб, включених до Єдиної інформаційної бази, у тому числі, містить дані про фактичне місце проживання/перебування таких особи, які по суті являють собою реєстрацію фактичного місця проживання/перебування цих особи у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території України, на якій була проведена реєстрація місця проживання/перебування осіб до їх переселення до інших регіонів країни.

У зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 втратила чинність постанова Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру».

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» прийнятий Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), згідно пункту 4 якого визначено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

На період тимчасової окупації територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя положення частини першої статті 4 Закону України Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання. Особа, місце проживання якої зареєстроване у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки. Відомості про зареєстроване місце проживання такої особи у житлі, що розташоване на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, вносяться до реєстру територіальної громади, яка здійснила відповідну реєстраційну дію за межами тимчасово окупованої території може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання за межами тимчасово окупованої території України без внесення будь-яких відміток до паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки.

Таким чином, внутрішньо-переміщенні особи, які покинули домівки внаслідок бойових дій та окупації місць їх постійного проживання, можуть звертатися з позовами до судів в районах тимчасового перебування. Якщо особа зареєструвалася на новому місці як внутрішньо переміщена особа, то маючи відповідну довідку про взяття на облік, вона може звертатись з позовом до суду у місці свого тимчасового перебування. Отже, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи можна визнати документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування відповідача при визначені підсудності розгляду справ за ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (постанова Верховного Суду від 29 липня 2019 у справі №409/2636/17).

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р. Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 15. Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Відповідно до усталеної прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…).

Статтею 8 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», як одну із засад організації судової влади проголошено право на повноважний суд, що передбачає розгляд справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, та суддею, який визначається згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. Процесуальними кодексами визначаються вимоги до складу суду.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Позивач не надав жодного належного обґрунтування, чому його позовна заява повинна розглядатись саме Дніпровським районним судом Дніпропетровської області.

За таких обставин, суд керуючись вимогами щодо підсудності, вважає за доцільне направити матеріали цивільної справи за підсудністю до належного суду.

Оскільки місце реєстрації фізичної особи позивача не зареєстровано в Дніпровському районі Дніпропетровської області, дана справа згідно положень ч.1 ст. 28 ЦПК України, не підсудна Дніпровському районному суду Дніпропетровської області.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає за доцільне направити цивільну справу до належного суду за місцем реєстрації позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Ураховуючи недопустимість порушення правил щодо підсудності, з метою розгляду справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом, суд приходить до висновку про необхідність направити за підсудністю матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства та встановлення факту батьківства іншої особи до Новокодацького районного суду м. Дніпра (49128, м. Дніпро, вул. Коробова, 6).

Керуючись статтями 27, 28, 31, 32, 187, 260, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства та встановлення факту батьківства іншої особи направити за підсудністю до Новокодацького районного суду м. Дніпра (49128, м. Дніпро, вул. Коробова, 6).

Передача справи на розгляд іншого суду за підсудністю здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Бойко О.М.