Придніпровський районний суд м.Черкаси
Провадження № 2/711/294/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.

при секретарі Півень С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

в с т а н о в и в:

Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» Канак М.С., яка діє на підставі довіреності №651 від 05.12.2024р., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідачки на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № від 10.09.2020р. у загальному розмірі 15 739,56 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 10.09.2020р. між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» та відповідачкою було укладено кредитний договір №, на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти. Внаслідок порушення відповідачкою умов повернення кредитних коштів за нею утворилась заборгованість в розмірі 15 739,56 грн., з яких 8 774,42 грн. заборгованість за тілом кредиту, 0,90 грн. заборгованість за відсотками, 6 964,24 грн. заборгованість по комісії. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р. право вимоги до відповідачки за таким кредитним договором перейшло до АТ «ТАСКОМБАНК», який передав таке право вимоги позивачу, відповідно до умов договору факторингу №НІ/16-Ф від 28.02.2024р. Оскільки відповідачка не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідачка заперечила проти позовних вимог в повному обсязі та у наданому суду письмовому відзиві просила відмовити у позові. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається як підставу своїх вимог, а саме, не надано первинних бухгалтерських документів, що підтверджуються факт перерахування відповідачці коштів за кредитним договором, не обґрунтовано наявність у відповідачки заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у розрахунку, як і не доведено факту набуття позивачем права вимоги до відповідачки.

12.11.2025р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

27.11.2025р. від відповідачки на адресу суду надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування її заперечень проти позовних вимог.

08.12.2025р. від представника позивача Сови Ю.М., яка діє на підставі довіреності №680 від 05.12.2024р., на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій наведено додаткове обґрунтування позовних вимог та вказується про необґрунтованість тверджень відповідачки, наведених у відзиві. Стороною позивача акцентується увага, що право вимоги набуто позивачем від АТ «ТАСКОМБАНК», яке набуло відповідне право у первісного кредитора на підставі договору про відступлення права вимоги. Позивач не був стороною договору, за яким право вимоги відступалось первісним кредитором, а тому не може надати доказів щодо обставин укладання такого договору. Право вимоги набуто позивачем у АТ «ТАСКОМБАНК», а тому позивачем надаються лише ті документи, які були йому передані АТ «ТАСКОМБАНК». Також сторона позивача стверджує про те, що відповідачка не позбавлена можливості спростувати факт отримання нею кредитних коштів від первісного кредитора та надати суду відомості про те, що кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі.

В судове засідання сторони не з`явились та не повідомили про причини неявки, проте, враховуючи наявність у заявах по суті справи клопотань учасників про розгляд справи без їх участі, то неявка сторін не перешкоджає розгляду справи.

21.01.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

10.09.2020р. між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник) був укладений в електронній формі кредитний договір № (далі Договір №) /а.с. 6-8/.

Згідно умов договору кредитор зобов`язувався надати позичальнику кредит в розмірі 13 160,87 грн. строком на 48 місяців, а позичальник зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в паспорті кредиту №4937197.

Згідно з паспортом кредиту №4937197 за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в наступних розмірах: щомісячні проценти 3% (394,83 грн. на місяць); річні проценти 0,01% /а.с. 7/.

Згідно розрахунку заборгованості, складеного АТ «ТАСКОМБАНК», станом на 28.02.2024р. розмір заборгованості відповідачки за Договором № складав 15 739,56 грн., з яких: 8774,42 грн. тіло кредиту; 0,90 грн. відсотки; 6 964,24 грн. щомісячна комісія (щомісячні проценти).

28.02.2024р. між АТ «ТАСКОМБАНК» (клієнт) та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) укладено договір факторингу №НІ/11/16-Ф, відповідно до умов якого АТ «ТАСКОМБАНК» передає (відступає) фактору за плату, а фактор приймає належні клієнту права вимоги до боржників.

Відповідно до Витягу з Реєстру прав Вимоги до договору факторингу №НІ/11/16-Ф від 28.02.2024р. ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до боржника за кредитним договором № від 10.09.2020р. в сумі 15 739,56 грн., з яких: 8 774,42 грн. сума заборгованості по тілу кредиту; 0,90 грн. - відсотки; 6 964,24 грн. комісія.

Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не визнаються та не виконуються грошові зобов`язання за Договором №, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Статтею 509 ЦК встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтями 1054, 1055 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем не заперечується факт укладання Договору №79335948. Натомість відповідачка заперечує факт порушення її зобов`язань з повернення кредитних коштів, посилаючись на відсутність доказів видачі їй кредитних коштів.

В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 14.09.2021р. у справі №910/14452/20 зазначив, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц.

Таким чином, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Отже, слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Враховуючи предмет спору у зазначеній справі, саме до обов`язку позивача, як правонаступника первісного кредитора, належить доказування обставин щодо порушення відповідачем своїх кредитних зобов`язань, розміру заборгованості боржника та обґрунтованості здійснених кредитором нарахувань.

Варто звернути увагу, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості.

В цьому контексті слід зауважити, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015р. № 6-16цс15.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірне зобов`язання відповідачки ґрунтується на укладенні нею з ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» кредитного договору в електронній формі. Відповідачка у своєму відзиві не заперечувала факту укладання Договору №, але заперечила належне виконання первісним кредитором свого зобов`язання із надання кредитних коштів. Окрім того, відповідачка заперечувала належність набуття позивачем права вимоги, посилаючись на відсутність доказів відступлення права вимоги первісним кредитором.

У свою чергу, позивач у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідачки, але не надав будь-яких доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів.

У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

З огляду на стандарти доказування у цивільному судочинстві та розподіл обов`язків по доказуванню обставин справи суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається.

Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що за змістом п. 1.4 Договору № позичальник доручає кредитодавцю за рахунок кредитних коштів виплатити/сплатити 10 129,73 грн. на користь ТОВ «ФК «ЦФР» в якості погашення поточної заборгованості за кредитним договором № від 05.08.2019р., 2 431,14 грн. на користь ПАТ «СК «ТАС» в якості оплати страхового платежу за договором страхування №-С від 10.09.2020р., а також 600 грн. на користь ТОВ «ЦФР» в якості оплати за електронний ключ доступу до додатку «SUPPORT.UA», SU-С від 10.09.2020р. Отже, слід виснувати, що метою укладання Договору № було перекредитування відповідачки первісним кредитором задля погашення її попередніх грошових зобов`язань, тобто фактично відбулася новація боргу. При цьому, новація боргу супроводжувалась кредитуванням послуги страхування (оплата страхового платежу в розмірі 2 431,14 грн. за договором страхування №-С від 10.09.2020р.) та послуг з надання електронного ключа доступу до додатку «SUPPORT.UA», SU-С від 10.09.2020р. вартістю 600грн.

Отже, належне виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за Договором № передбачало вчинення кредитором двох оплат на користь третіх осіб (страховий платіж в розмірі 2 431,14 грн. на користь ПАТ «СК «ТАС» та оплата електронного ключа доступу вартістю 600 грн. на користь ТОВ «ЦФР»), а також погашення заборгованості за кредитним договором № від 05.08.2019р. Варто звернути увагу, що всі відповідні платежі мали бути здійснені на банківські рахунки у АТ «ТАСКОМБАНК», а відтак лише ТОВ «ФК «ЦФР», як первісний кредитор, та АТ «ТАСКОМБАНК», як банк-платник та банк-отримувач, а також як правонаступник первісного кредитора, є володільцями належних доказів вчинення відповідних фінансових операцій і мали передати відповідні докази позивачу, як набувачу права вимоги до відповідачки. У свою чергу, позивач зобов`язаний був надати відповідні докази суду для підтвердження дійсності виникнення права вимоги та належного виконання первісним кредитором свого зобов`язання з видачі кредитних коштів. А у випадку неможливості надання таких доказів, позивач не позбавлений був права клопотати перед судом про витребування доказів в судовому порядку, однак цього не зробив.

Беручи до уваги, що за умовами Договору № відповідачка фактично не мала отримати на свій банківський рахунок кредитних коштів, то необґрунтованими є доводи позивача про необхідність перекладання на відповідачку тягаря доказування того, що вона не отримувала кредитних коштів.

Окрім того, відповідно до виписок по особовим рахункам судом встановлено, що з 17.12.2021р. АТ «ТАСКОМБАНК» оприбуткувало на особистих рахунках, відкритих на ім`я відповідачки, заборгованість за Договором № від 10.09.2020р. в наступних розмірах: 9 322,77 грн. тіло кредиту; 0,01 грн. відсотки; 360,99 грн. комісія (прострочені щомісячні проценти); 89,16 грн. щомісячні проценти. Підставою оприбуткування таких сум зазначено договір факторингу №171221 від 17.12.2021р. В той же час, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджував, що АТ «ТАСКОМБАНК» набуло право вимоги до відповідачки за Договором № на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016р.

Разом з тим, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження та обґрунтування підстав переходу права вимоги від первісного кредитора до АТ «ТАСКОМБАНК», що унеможливлює надання судом оцінки таким обставинам та їх об`єктивності.

Отже, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належних доказів того, що кредитодавцем за Договором № виконані умови кредитного договору та надано позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти, як і не надано доказів на підтвердження набуття права вимоги до відповідачки попереднім кредитором - АТ «ТАСКОМБАНК».

При цьому, суд бере до уваги, що ТОВ «ФК «ЄАПБ», як правонаступник кредитора за договором №, укладаючи договір факторингу не був позбавлений права вимагати документи первинного бухгалтерського обліку на підтвердження дійсності кредитних вимог у первісного кредитора, а в контексті положень ст.ст. 517, 519 ЦК, наслідки, пов`язані із ризиком недійсності переданої вимоги покладаються саме на нового кредитора.

Додатково слід зауважити, що в даному судовому провадженні відповідачка у своєму відзиві заперечила факт отримання нею кредитних коштів. Позивач, скориставшись правом на подання відповіді на відзив, не спростував обґрунтованості доводів відповідачки та не надав суду будь-яких доказів на підтвердження належного виконання кредитодавцем своїх зобов`язань з видачі кредитних коштів за Договором №, як і не надав доказів в обґрунтування підстав набуття АТ «ТАСКОМБАНК» права вимоги за Договором №. В той же час, позивач не був обмежений у використанні процесуальних заходів, направлених на отримання відповідних доказів, проте ніяких клопотань з цього приводу не заявляв.

Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду доказів, які з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку свідчили б про те, що у ОСОБА_1 наявне невиконане грошове зобов`язання перед позивачем за договором № від 10.09.2020р., а відтак позовні вимоги позивача є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору та оплати послуг правової допомоги.

Враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 30 січня 2026 року.

Головуючий: В.М. Скляренко