Провадження № 2/727/181/26
04 лютого 2026 року м. Чернівці
Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:
головуючого судді Дубець О.С.,
за участю секретаря судового засідання Вовкун Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Чернівецької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,
ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівців із даним позовом в якому просить визнати за нею право власності на частку права власності на спадкове майно, а саме: квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху та позивачці наданий строк для усунення недоліків.
Після усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 21 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалами від 16 грудня 2025 року до участі у справі залучено співвідповідача Чернівецьку міську раду, та витребувано докази.

Ухвалою від 15 січня 2026 року у справі закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно зі статтею 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у серпні 2020 року померла її мати - ОСОБА_4 . Позивачка є єдиною спадкоємицею щодо майна померлої матері.

Після її смерті залишилась спадщина, яка складається із частини квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана квартира перебуває у приватній спільній сумісній власності таких осіб: матері позивачки - ОСОБА_1 , доньки позивачки - ОСОБА_2 , сина позивачки - ОСОБА_3 та самої позивачки.

Зазначає, що після смерті матері вона вчасно звернулася до державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як є єдиною спадкоємицею.

По закінченню шестимісячного строку державний нотаріус видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де вказала, що квартира перебуває у спільній сумісній власності між співвласниками: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому видача свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спадкової квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності без визначення (виділення) їх часток є таким, що не відповідає вимогам закону та рекомендувала звернутись до суду.

У зв`язку із наведеним ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом за захистом своїх порушених спадкових прав.

Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 липня 2021 року № 826/02-31, відмовлено спадкоємиці ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове нерухоме майно на частку квартири АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що не встановлені частки у спільній сумісній власності, і що вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 14 жовтня 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 жовтня 2010 року № 691/18, квартира АДРЕСА_2 передана у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 35120965, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване 09 серпня 2012 року за ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З дослідженої судом копії спадкової справи № 38/2021, заведеної 14 січня 2021 року після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що спадкова справа була заведена державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. за заявою ОСОБА_1 від 14 січня 2021 року, яка заявила про те, що приймає спадщину після смерті матері ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками позивачки записані: батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки, виданої Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації №1674 від 06.07.2021, що міститься в матеріалах спадкової справи, встановлено, що згідно з архівними даними Чернівецьке КОБТІ повідомляє, що квартира АДРЕСА_3 .

Відповідно до заяви від 29 липня 2021 року, поданою ОСОБА_1 до Першої чернівецької державної нотаріальної контори, остання просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 29 липня 2021 року № 4, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чернівці.

Відповідно до копії спадкової справи № 38/2021, заведеної 14 січня 2021 року після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом встановлено, що інших спадкоємців, окрім позивачки ОСОБА_1 , які виявили бажання прийняти спадщину, немає.

З урахуванням наведеної позиці позивачки та встановлених обставин справи, судом встановлено, що предметом даного позову є визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, яке складається з частки квартири, яка перебуває у спільній сумісній власності чотирьох співвласників, один з яких помер.

Положеннями частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 2 статті 15 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За положеннями статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За приписами частини 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , як єдина спадкоємиця за законом першої черги щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , вчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємці за законом чи за заповітом, щодо майна померлої ОСОБА_4 судом не встановлено.

Разом з тим судом також встановлено, що до складу спадщини входить частка квартири, загальною площею 81,40 кв.м, житловою площею 46,70 кв.м, яка складається з трьох житлових кімнат, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане спадкове майно ОСОБА_1 не має можливості, оскільки не встановлені частки у спільній сумісній власності, і вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові.

Відповідно до положень статті 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цієї статті Конституції України кореспондуються із положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «власність», яке передбачене частиною 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, воно охоплює певні інші права та інтереси, які не є обмеженими в розумінні Конвенції, зокрема, майнові інтереси спадкоємців на спадкове майно.

Там, де майновий інтерес за своєю природою є вимогою, він може розглядатися як «майно» тільки тоді, коли він має достатню підставу у національному законодавстві або у разі встановлення такого інтересу остаточним судовим рішенням, яке може бути виконано (п. 59, рішення у справі «Грецькі нафтопереробні заводи «Стрен» і «Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), від 09.12.1994, Серія А, №301-В, ст.84,).

Відтак, майновий інтерес, який виражається у майнових вимогах спадкоємців, підлягає захисту із застосуванням правових стандартів, визначених статтею 6 Конвенції та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції в контексті права мирно володіти своїм майном та можливості його обмеження не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами права.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У частинах 1, 2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до положень частини 1 статті 368 і частини 2 статті 372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Частинами 1, 2 статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Враховуючи те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартира належить особам на праві спільної сумісної власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому суд вважає за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру зяка належить померлій ОСОБА_4 у розмірі частки..

Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, беручи до уваги те, що позивачка прийняла спадщину, є єдиною спадкоємицею за законом щодо майна померлої та не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме: на 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 .

У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, беручи до уваги досліджені в ході розгляду справи докази та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, що позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Чернівецької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 273, 280, 351-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Чернівецької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_2 в порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його повного складання до Чернівецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6

Відповідач: Чернівецька міська рада, юридична адреса: площа Центральна 1 м. Чернівці, .

Дата складання повного судового рішення 11 лютого 2026 року.

Суддя Дубець О.С.