Провадження № 2/344/2027/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретарів судового засідання - Комуніцької Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ :

Представник позивача адвокат Дудорова О.О. звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просить : зняти арешт з 1/5 частки квартири за адресою : АДРЕСА_1 , що накладений на підставі вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2003 у справі №1-386, зареєстрований 26.07.2004 за №80076, реєстратором : Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою.

В обґрунтування позову, зокрема зазначено, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2003 у справі №1-386 ОСОБА_2 визнано винною за ч. 4 ст. 190 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України - 3 роки позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна ( 1/5 частку квартири), що по АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 відбула своє покарання.

06.04.2004 ОСОБА_4 розірвала шлюб з ОСОБА_5 , а 26.12.2007 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , внаслідок чого змінила своє прізвище на ОСОБА_7 .

В подальшому ОСОБА_1 викупила конфісковану у неї 1/5 частку квартири на підставі проведених 28.08.2013 прилюдних торгів.

Постановою № 363945 від 02.09.2013 звільнено з під арешту 1/5 частку квартири, що належить боржнику ОСОБА_2 .

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №9133103 від 09.09.2013, обтяження на об`єкт нерухомого майна, а саме спірну трьохкімнатну припинено згідно із постановою про звільнення з під арешту, серія та номер №15484343, виданий 02.09.2013, видавник головний державний виконавець ВДВС Івано-Франківського МУЮ Рибак М.М.

Проте, відповідно до відомостей з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження, а саме накладено арешт на 1/5 частку. Тобто арешт, на прізвище ОСОБА_8 у реєстрі зберігся без належних на те підстав.

Представник позивача звернулась до Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі для зняття обтяження, однак отримала відповідь за №175372 від 29.09.2025 про те, що такі підстави відсутні.

Позивач є власником 1/5 частки квартири, яку вона набула шляхом викупу конфіскованого майна. Однак, наявне обтяження, яке порушує її право власності.

Разом з тим, враховуючи п. 2 Постанови пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5, у випадках коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

04.12.2025 ухвалою судді провадження у справі відкрито. Справу призначено до підготовчого засідання на 13.01.2026.

13.01.2025 від відповідача надійшов відзив. Провадження просять закрити через те, що ГУ ДПС в Івано-Франківській області не порушувало права позивача, відтак не може бути відповідачем у справі. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень внесено реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції, індексний номер : 931042 від 16.03.2013.

13.01.2026 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача у вступному слові позовні вимоги підтримала та дала пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позові.

Представник відповідача у позові просила відмовити з підстав, що викладені у відзиві.

Проаналізувавши пояснення у вступному слові представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, судом встановлено наступне :

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Згідно із вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2003 у справі №1-386, зокрема ОСОБА_2 визнано винною за ч. 4 ст. 190 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України, призначено покарання 3 роки позбавлення волі з конфіскацією належного їй майна. Разом з тим, стягнуто моральну та матеріальну шкоду в користь потерпілих, задоволено цивільні позови.

У шлюбі 25.06.2002 ОСОБА_2 набула прізвище ОСОБА_9 . Після розлучення та одруження 26.12.2007 набула прізвище

ОСОБА_10 із свідоцтвом про право власності на житло від 02.03.2001, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, квартира по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності : ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Разом з тим, згідно із Інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №440834197 від 25.08.2025, вказана квартира :

-у частці 2/5 належить ОСОБА_1 з 15.03.2013 на підставі договору дарування від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому зареєстроване обтяження , індексний номер :931042, від 16.03.2013, ОСОБА_15 , реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області;

- наявні відомості про зареєстроване право власності , архівний запис, по 1/5 за ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_2 та 2/5 за ОСОБА_11 ( з урахуванням свідоцтва про право на спадщину від 24.05.2005).

Разом з тим, наявне обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження :80076, зареєстровано 26.07.2004, за №80076, реєстратором : Перша Івано-Франківська нотаріальна контора, постанова, АА 361813, від 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ, ДВ Дзундза; об`єкт обтяження : невизначене майно, все майно; власник : ОСОБА_2 , додаткові дані зб-321, заявник ДВС м. Івано-Франківськ.

Так, згідно із постановою головного державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Рибак М.М. 02.09.2013 у виконавчому провадженні №15484343, у ході виконання виконавчого листа №1-386/2003, виданого 25.11.2003 Івано-Франківським міським судом про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_2 , стягувач Держава, на підставі протоколу №0913092 проведення прилюдних торгів від 28.08.2013 реалізовано належне боржнику майно. Постановлено звільнити з під арешту 1/5 частку трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , який накладався відділом ДВС Івано-Франківського МУЮ. Копію постанови направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, та сторонам.

Разом з тим, представник позивача 22.09.2025 зверталася до Івано-Франківського відділу ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просила зняти обтяження 80076, зареєстроване 26.07.2004 реєстратором Перша Івано-Франківська ДНК, підстава обтяження АА 361813 від 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ , державний виконавець Дзундза А.В.

29.09.2025 за №175372, адресатом надано відповідь, що відомості про виконавчі провадження зареєстровані до запровадження Автоматизованої системи виконавчих проваджень, не обліковують в рамках якого винесено постанову АА №361813, від 21.07.2004. Відтак, підстави для зняття арешту відсутні.

26.11.12. за №02-19В-20/26879 відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції Вітовській В.І. надано відповідь щодо видачу копії постанови від 21.07.2004 на прізвище ОСОБА_2 , а саме те, що згідно з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень дані про постанову від 21.07.2004 відсутні. В архіві дане виконавче провадження знищено, оскільки термін зберігання три роки.

Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктом 1, абзацом першим пункту 5 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»:

-державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

-обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно покладена на державних реєстраторів, як спеціальних суб`єктів. Державний реєстратор у відповідності до ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

За роз`ясненнями, викладеними у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Так, згідно з п.9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК від 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК від 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до КПК в редакції від 1960 року можливість скасування накладеного арешту на майно у межах кримінального провадження була передбачена лише у випадку, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Більше того, у п.8 ч.1 ст. 324 КПК в редакції від 1960 року зазначено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання, зокрема вирішення питання щодо майна, описаним для забезпечення цивільного позову.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Ухвалення судом обвинувального вироку, не пов`язаного з позбавленням волі є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття зазначеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 викладено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, Верховного Суду, викладений у постанові від 29.06.2023 у справі №208/9810/21).

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Також, суд враховує роз`яснення, наведені у Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», що у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також,крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти)боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення,а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що у разі закінчення виконавчого провадження накладений в ньому арешт підлягає до зняття.

Однак, як зазначено в правових висновках постанови ВП ВС від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11, виконавець знімає арешт з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав (частина перша ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній на даний момент редакції). Подібні положення містяться у частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній раніше. Також виконавець знімає арешт з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 11 частини першої статті 37 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження».

У незакінченому виконавчому провадженні виконавець знімає арешт з майна боржника у випадках, визначених частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», з-поміж яких: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно тощо.

Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 попередньої редакції Закону України «Про виконавче провадження»; частина п`ята статті 59 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження»).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п.78 постанови від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 вказала, що нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01.11.2022) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18, зазначив, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Будь-яких доказів, на момент розгляду, що саме на підставі «вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2023 у справі №1-386», було накладено арешт нерухомого майна ОСОБА_2 , за реєстраційним номером обтяження 80076, підстава обтяження постанова, АА 361813, 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ, ДВ Дзундза А.В., зб-321» для забезпечення конфіскації, і такий продовжує існувати не надано. Натомість суд бере до уваги, що саме у виконавчому провадженні ВП №15484343, здійснювалось виконання виконавчого листа №1-386/203, що виданий 25.11.2003 Івано-Франківським міським судом про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_2 , за наслідком якого 02.09.2013 постановою державного виконавця було звільнено таке майно з під арешту. Більше того, ще 26.11.2012, тобто за рік до зняття арешту у виконавчому провадженні ВП №15484343 з приводу виконання вироку суду в частині конфіскації майна, позивач зверталась до органу ДВС з приводу постанови ДВС від 21.07.2004, яка і відповідає наявним обтяженням.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи наведене, так як підставами позову стороною позивача зазначено наявність обтяжень у межах виконання вироку суду про конфіскацію, а змістом позовних вимог «зняття арешту з 1/5 частки квартири за адресою : АДРЕСА_1 , що накладений на підставі вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31.07.2003 у справі №1-386, зареєстрований 26.07.2004 за №80076, реєстратором : Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою», що не знайшло свого підтвердження, адже не відповідає наявним обтяженням (постанова, АА 361813, 21.07.2004, ДВС м. Івано-Франківськ, ДВ Дзундза А.В., зб-321). Відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.12,13,81,247,259,223,263,265,268,273, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про зняття арешту з майна відмовити

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_1 адреса : АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Головне управління ДПС в Івано-Франківській області, , адреса : вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ.

Повне рішення -12.02.2026.

Суддя Л.Р. Кіндратишин