ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м.Суми

Справа №950/1326/25

Номер провадження 22-ц/816/1540/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),

суддів - Сізова Д. В. , Щербаченко М. В.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності представника позивачки Шудренко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шудренко Тетяни Олександрівни на заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року, ухваленого в м. Лебедин Сумської області в складі судді Косолапа В.М., повний текст якого складено 11 грудня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

Адвокат Шудренко Т.О. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що сторони, які перебували у фактичних шлюбних відносинах, але разом не проживали, є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 . Дитина з народження проживає разом з матір`ю. З часу народження дитини по теперішній час відповідач батьківського піклування та турботи до доньки не приділяв, проживав окремо від позивачки та їх дитини. Батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не виховував дитину та не цікавився її життям. На теперішній час дитина перебуває на повному утриманні матері, яка вирішує усі питання щодо її виховання без участі та підтримки з боку відповідача. Позивач намагалась звернути увагу батька на необхідність спілкування з донькою, проте він свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина не знає його та фактично не має емоційної прив`язаності. Відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Згідно з довідкою закладу освіти, ОСОБА_1 сама виховує доньку, батько участі у вихованні доньки не бере, жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дитини, не спілкувався з класним керівником та учителями. Позбавлення відповідача батьківських прав забезпечуватиме інтереси дитини.

Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що до позовної заяви ОСОБА_1 не було додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав фактично ґрунтується на повідомленні позивачем факту відсутності батька у житті дитини та довідці навчального закладу річної давнини про самостійне виховання матір`ю дитини.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шудренко Т.О. просить скасувати зазначене рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи в задоволенні позову, суд послався на те, що позивачем не доведено, а судом не встановлено факту винної поведінки відповідача, яка б свідчила про його свідоме, безпричинне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки. Також суд не вважає позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до дочки способом забезпечення якнайкращих інтересів останньої.

Під час розгляду справи у суді встановлено, що фактично з часу народження дитини та по теперішній час, відповідач батьківського піклування та турботи до доньки не приділяв, проживав окремо від позивачки та малолітньої ОСОБА_4 . Батько дитини самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не виховував дитину та не цікавився її життям. Всі питання щодо виховання неповнолітньої дитини вирішуються позивачкою самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Ініціативи у спілкуванні, матеріальному забезпеченні та у вихованні відповідач не виявляє. Дитина не знає батька та фактично не має емоційної прив`язаності до відповідача та не пам`ятає його.

Отже, поведінка відповідача, який самоусунувся від виконання своїх обов`язків, не бажає та не приймає участі в утриманні та вихованні дитини, не піклується про неї, свідчить про те, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Судом не прийнято до уваги висновок комісії з питань захисту дитини, затверджений органом опіки та піклування. Суд зазначив, що його складено формально, відомості про обставини життя дитини та відносини з батьком відтворені зі слів матері, однобічно, тобто на користь позивача. Однак згідно з поясненнями представника органу опіки та піклування під час судового розгляду встановлено, що працівники органу опіки та піклування намагалися зв`язатися з батьком дитини, виходили за його адресою, однак в будинку ніхто не проживає та господарі перебувають за кордоном. Виходячи з найвищих інтересів дитини, враховуючи самоусунення відповідача від виховання доньки, ухилення від виконання ним обов`язків по вихованню дитини, не виконання обов`язку по матеріальному утриманню дочки, маються законні підстави для позбавлення його батьківських прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги.

Позивачка та відповідач в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, тому колегія суддів вважає за необхідне проводити розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 07 вересня 2022 року, серії НОМЕР_1 . Батьками дитини зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 8).

20 березня 2014 року складено актовий запис про народження ОСОБА_5 № 66, до якого 07 вересня 2022 року внесено зміни на підставі заяви про визнання батьківства від 06 вересня 2022 року, а саме відомості про батька змінено на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 50).

Після внесення змін видано нове свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 .

Дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю у АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Реєстру Лебединської територіальної громади від 15 жовтня 2024 року (а.с. 8-зворот).

Згідно з довідкою Лебединського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 5 від 16 жовтня 2024 року № 01-13/344 позивачка самостійно виховує доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ученицю 5-А класу. Батько ОСОБА_2 участі у вихованні доньки не бере, жодного разу не відвідував батьківські збори, не цікавився навчанням дитини, не спілкувався із класним керівником та вчителями (а.с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області від 18 червня 2025 року № 212 затверджено висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 29).

У своєму висновку орган опіки та піклування зазначив, що для розв`язання спору у справі, службою у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради спільно з Лебединським міським центром соціальних служб відвідано сім?ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

У ході проведення бесіди було з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народилася донька ОСОБА_4 . Зі слів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнав батьківство відносно доньки ОСОБА_3 у вересні 2022 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження від 07 вересня 2022 року.

З народження ОСОБА_4 проживала разом з матір`ю, ОСОБА_2 проживав окремо, у вихованні доньки участі не брав, матеріально її не утримував. ОСОБА_4 взагалі не знала його як батька, знала як дядька ОСОБА_7 , знайомого мами, загалом бачила його не більше двох разів. З 2022 року ОСОБА_2 перебуває за кордоном. Зв`язок з донькою не підтримує, за весь час не телефонував жодного разу, матеріальної допомоги також не надавав.

Відповідно до довідки ВП 7403651 від 16 червня 2025 року, виданої Лебединським відділом державної виконавчої служби в Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заборгованість зі сплати аліментів згідно судового наказу № 950/1157/24 , виданого 26 квітня 2024 року Лебединським районним судом Сумської області складає 46317,83 грн.

ОСОБА_4 перебуває на повному утриманні матері ОСОБА_1 , усі питання щодо виховання мати вирішує самостійно.

За результатами обстеження умов проживання встановлено, що будинок, де проживає сім`я ОСОБА_1 забезпечений сучасними меблями та побутовою технікою, холодною та гарячою водою, індивідуальним газовим опаленням.

У будинку чисто та прибрано. Речі та одяг знаходяться у відповідних місцях. Сезонним одягом, взуттям, продуктами харчування сім`я забезпечена в достатній кількості.

Для дитини обладнана окрема кімната, в якій є все необхідне - ліжко, шафа для одягу, стіл для самопідготовки, для дистанційного навчання є планшет, підключений Інтернет.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи. Отримує пенсію та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям. Матеріальну та моральну допомогу сім`ї ОСОБА_1 надає ОСОБА_8 (матір ОСОБА_1 ). Фактично ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_8 є єдиною родиною, яку знає дитина та з якою має стійкий емоційний зв`язок.

Відповідно до висновку оцінки потреб сім?ї /особи від 13 червня 2025 року № 23, складеного Лебединським міським центром соціальних служб, ОСОБА_1 здатна задовольнити потреби доньки в повному обсязі.

За адресою проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , двері ніхто не відчинив, зі слів сусідів у будинку ніхто не проживає, господарі перебувають за кордоном (а.с. 30-31).

Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

У пунктах 15 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Згідно ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок надається на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради, що затверджений рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області № 212 від 18 червня 2025 року вирішено про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаний висновок ґрунтується лише на доводах однієї сторони, складений зі слів ОСОБА_1 , наданих нею документах, при цьому викладені в ньому факти нічим не підтверджені та базуються лише на тому, що дочка сторін проживає з позивачкою, в той час як батько поїхав за кордон, де і знаходиться по даний час. Він не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини, а у справі, що переглядається, наданий висновок таких даних не містить.

Матеріали справи не містять доказів, що органом опіки і піклування вживалися заходи, спрямовані на попередження батька дитини про необхідність змінити свою поведінку. Батько не запрошувався на засідання комісії органу опіки та піклування, на якому вирішувалося питання про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно дочки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Лебединської міської ради, що затверджений рішенням виконавчого комітету Лебединської міської ради Сумської області № 212 від 18 червня 2025 року, є недостатньо обґрунтованим, адже не містить обставин та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.

Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22.

Суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку стосовно того, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів, в разі надання таких доказів, є недостатньою підставою для прийняття висновку про необхідність саме позбавлення батьківських прав, так як інші заходи стягнення такої заборгованості позивачем не вичерпані.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 зробив висновок, що під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав суди повинні враховувати, що дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, тому необхідно ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Судом першої інстанції враховано, що відповідач не є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дочку, а тому розрив сімейних відносин не відповідатиме інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї дочки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків відносно дочки.

Доказів того, що до ОСОБА_2 застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перебуває за кордоном, не бачиться з донькою, не з`являється у навчальних закладах де навчається дитина, не приділяє уваги вихованню доньки, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

На підставі оцінених доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави, передбачені ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позбавлення батьківських прав батька у цьому випадку є не доцільним, оскільки як зазначалося вище, це є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

При розгляді цієї справи суд правильно встановив фактичні обставини справи, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367,374,375,381-384,389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шудренко Тетяни Олександрівни, залишити без задоволення.

Заочне рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06 березня 2026 року.

Головуючий - А. П. Сидоренко

Судді: Д. В. Сізов

М. В. Щербаченко