ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофімова Олена Анатоліївна, на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року в цивільній справі номер 175/10367/23 за позовом Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області звернулась Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачка, маючи у власності об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином у встановленому законодавством порядку не оформила правовідносини щодо користування земельною ділянкою, та у період з 2019 року по 2022 рік не сплачувала плату за користування земельною ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі. У зв`язку з цим з посиланням на ст. 1212-1214 Цивільного кодексу України, позивач вважає, що відповідачка протиправно зберегла кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, за відсутності укладеного договору, тим самим збільшила вартість власного майна, тобто мав факт за рахунок позивача безпідставного збереження коштів.

Позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на свою користь безпідставно збережені кошти у в розмірі 237048,61 грн та судові витрати на оплату судового збору в сумі 3555,74 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року позов Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати за землю в розмірі 237048,61 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області судові витрати на оплату судового збору в розмірі 3555,74 грн.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофімова О.А., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2025 року у цивільній справі №175/10367/23 та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача на користь відповідачки усі судові витрати, пов`язані з розглядом цієї апеляційної скарги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенні норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Підгородненська міська рада не була власником земельної ділянки до 14.02.2022 року, вона не мала правових підстав для вимагання сплати орендної плати за користування цією ділянкою до набуття права власності.

Позивач звернувся до суду з позовом 19.12.2023 року, тому суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати за користування спірною земельною ділянкою за період до 19.12.2020 року у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Згідно з положеннями ЦК України, зобов`язання по орендній платі виникають лише за умови укладення договору оренди. Оскільки договір оренди не був укладений з вини органу місцевого самоврядування, вимога про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю є безпідставною.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення безпідставно збереженого майна у виді орендної плати, нарахування мають здійснюватися саме на підставі технічної документації та витягу з нормативної грошової оцінки землі, а із наведених позивачем розрахунків неможливо встановити чи вірними є застосовані функціональне призначення, коефіцієнти, площа та нормативна грошова оцінка землі, які зазначені, як вихідні дані для розрахунку розміру орендної плати, заявленої до стягнення. Відсутність технічної документації на спірну земельну ділянку та витягу про нормативну грошову оцінку землі, наявність яких необхідна для підтвердження розрахунку безпідставно одержаних коштів, виходячи з розміру саме недоотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою мала бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На думку відповідачки, надаючи постійні процесуальні переваги позивачеві протягом усього судового розгляду цієї цивільної справи, суд не тільки порушив принцип рівності сторін, але й допустив несправедливу дискримінацію по відношенню до ОСОБА_1 .

Від Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.07.2025 року залишити без змін.

Нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування відповідно до положень статті 79-1 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості. Із уведенням у дію 01.01.2002 року нового ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 ЗК України.

У спірних правовідносинах з уведенням у дію нового ЗК України Підгородненська міська рада є власником земельної ділянки кадастровий номер :02:015:0109, загальною площею 0,3200 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, код виду цільового призначення земель 11.02, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як власник цієї земельної ділянки, позивач має повноваження на захист свого права на землю (спірну земельну ділянку), тобто цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що Підгородненською міською радою пропущено строк позовної давності є необґрунтованим, оскільки відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Посилання апелянта, що міська рада ухиляється від укладення договору оренди земельної ділянки є безпідставним, оскільки після подання заяви до міської ради ОСОБА_1 до міської ради для укладення договору не з`явилась.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Трофімова О.А. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області Завізіон В.В. апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до інформації, наявної в ЄДРСР по цивільній справі №175/833/19, ТОВ «Фірма «Агрополіс» було власником нерухомого майна, а саме нежитлових будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, належало ТОВ «Фірма «Агрополіс» на праві постійного користування земельною ділянкою.

ТОВ «Фірма «Агрополіс» продало об`єкт нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Останнім власником є ОСОБА_1 , яка 11.07.2014 року по договору дарування, стала власником нерухомого майна, а саме нежитлових будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3200 га, кадастровий номер :02:015:0109, за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просила припинити ТОВ «Фірма «Агрополіс» право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 0,3200 га, кадастровий номер :02:015:0109, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право постійного користування зазначеною земельною ділянкою. Надати ОСОБА_1 право провести державну реєстрацію права постійного користування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельної ділянки кадастровий номер :02:015:0109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 23.11.2020 року було прийнято заочне рішення у справі №175/833/19, яким припинено за ТОВ «Фірма «Агрополіс» право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 0,3200 га, кадастровий номер :02:015:0109, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93850795).

На вищевказане заочне рішення ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою, в якій просила в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,3200 га, кадастровий номер :02:015:0109, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Надати ОСОБА_1 право провести державну реєстрацію права постійного користування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельної ділянки кадастровий номер :02:015:0109.

27.05.2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі №175/833/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2020 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97250686).

13.10.2021 року постановою Верховного Суду у справі №175/833/19 залишено касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2021 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/100544694).

Після отримання постанови Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2021 року у справі №175/833/19, в якій було зазначено, що вирішення питання щодо земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, можливо шляхом укладення ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки, 13.07.2021 року міською радою було направлено лист №2616 на адресу ОСОБА_1 щодо укладення договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:015:0109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Лист повернувся на адресу міської ради (а.с. 31-36).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачці на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а саме: нежитлові будівлі та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на нерухоме майно зареєстроване 11.07.2014 року (а.с. 11-12).

14.02.2022 року Підгородненська міська рада зареєструвала за собою право комунальної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:015:0109, загальною площею 0,3200 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, код виду цільового призначення земель 11.02, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-10зв).

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки згідно з Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №6094/301-23 від 30.05.2023 року, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області, становить 757340,32 грн (а.с. 30).

Рішенням Підгородненської міської ради №3749-LII/VI від 29.01.2015 року із внесеними змінами рішенням №446н-XXXVII/VII від 15.12.2017 року встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 14, 15).

Рішенням сесії Підгородненської міської ради №1538-11/8 від 28.12.2021 року «Про встановлення ставок орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності на території Підгородненської міської територіальної громади» для земель з цільовим призначення 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 23-29).

Рішенням сесії Підгородненської міської ради №1748 від 12.07.2022 року «Про встановлення ставок орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності на території Підгородненської міської територіальної громади» для земель з цільовим призначенням 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 16-22).

Загальна сума безпідставно збережених відповідачкою коштів у зв`язку з користуванням нею земельною ділянкою, кадастровий номер :02:015:0109, за 4 місяці (вересень-грудень) 2020 року, 2021 рік, 2022 рік, 8 місяців (січень-серпень) 2023 року становить 237048,61 грн (а.с. 138-138зв).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 80 Земельного Кодексу України; суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Положеннями статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.

Положеннями ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Тобто, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, що випливає з положень ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України. Законодавством в такому випадку передбачено лише перехід права користування.

Стаття 12 ЗК України визначає повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. При цьому новий власник не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до законодавства.

Згідно зі ст. 792 ЦК України відносини по найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, що регулює суспільні відносини на Україні з питання оренди землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

На теперішній час вказані рішення міської ради відповідачем не виконані, договір оренди вказаної земельної ділянки не укладено. Отже, відповідач використовує земельну ділянку без достатніх на те правових підстав та без наявності правовстановлюючих документів, що порушує вимоги ст. 125, 126 ЗК України.

Згідно з ч. 3 ст. 201 ЗК України, для визначення розміру земельного податку, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель тощо використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про оренду землі», обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кі = 1:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

Так згідно з даними розміщеними на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до пункту 289.2 етапі Податкового кодексу України і станом на 1 січня 2022 року становить 1,1.

Пунктом 9 підрозділу 6 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що індекс споживчих цін, який використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, застосовується із значенням 100 відсотків:

- за 2017-2021 роки - для сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів);

- за 2017-2021 роки - для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення.

Відповідно значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2022 рік становить:

- для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) - 1,0;

- для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення - 1,1.

Відповідно значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель і земельних ділянок за 2023 рік становить:

- для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) - 1,0;

- для земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення - 1,15.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачці на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14), а саме: нежитлові будівлі та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на нерухоме майно зареєстроване 11.07.2014 року.

ОСОБА_1 зверталась з позовом, зокрема, про надання їй права провести державну реєстрацію права постійного користування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельної ділянки, кадастровий номер :02:015:0109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.11.2020 року у справі №175/833/19, залишеним без змін постановами Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2021 року та Верховного Суду від 13.10.2021 року, у задоволенні позовної вимоги про надання ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :02:015:0109 відмовлено.

Після отримання постанови Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2021 року у справі №175/833/19, в якій було зазначено, що вирішення питання щодо земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомого майна, можливо шляхом укладення ОСОБА_1 договору оренди земельної ділянки, 13.07.2021 року міською радою було направлено лист №2616 на адресу ОСОБА_1 , щодо укладення договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:015:0109, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Лист повернувся на адресу міської ради.

14.02.2022 року Підгородненська міська рада зареєструвала за собою право комунальної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:015:0109, загальною площею 0,3200 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, код виду цільового призначення земель 11.02, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно грошова оцінка земельної ділянки згідно з Витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №6094/301-23 від 30.05.2023 року, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області, становить 757340,32 грн.

Рішенням Підгородненської міської ради №3749-LII/VI від 29.01.2015 року із внесеними змінами рішенням №446н-XXXVII/VII від 15.12.2017 року встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням сесії Підгородненської міської ради №1538-11/8 від 28.12.2021 року «Про встановлення ставок орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності на території Підгородненської міської територіальної громади» для земель з цільовим призначення 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Рішенням сесії Підгородненської міської ради №1748 від 12.07.2022 року «Про встановлення ставок орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності на території Підгородненської міської територіальної громади» для земель з цільовим призначенням 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної та іншої промисловості, встановлена ставка оренди в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до розрахунку, перевіреного судом першої інстанції, загальна сума безпідставно збережених відповідачкою коштів у зв`язку з користуванням нею земельною ділянкою, кадастровий номер :02:015:0109, за 4 місяці (вересень-грудень) 2020 року, 2021 рік, 2022 рік, 8 місяців (січень-серпень) 2023 року становить 237048,61 грн.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку, кадастровий номер :02:015:0109, площею 0,3200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за період з вересня 2020 року по серпень 2023 року (включно) в сумі 237048,61 грн, оскільки у зв`язку з несплатою відповідачкою у вказаний період орендної плати за користування земельною ділянкою, кадастровий номер :02:015:0109, площею 0,3200 га, або плати за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, за відсутності укладеного договору, остання фактично збільшила свої доходи (зберегла безпідставно кошти у розмірі орендної плати), а позивач в свою чергу втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

Розглядаючи довід апеляційної скарги про те, що Підгородненська міська рада не була власником земельної ділянки до 14.02.2022 року, апеляційний суд виходить з наступного.

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведено дефініцію поняття «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №917/553/17

За загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 року у дію нового Земельного кодексу України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 року не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2022 року у справі №922/2060/20.

Отже, нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування у відповідності до положень статті 79-1 Земельного кодексу України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості. Тому апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність наведеного вище доводу апеляційної скарги.

Довід апеляційної скарги про відсутність технічної документації на спірну земельну ділянку та витягу про нормативну грошову оцінку землі, апеляційний суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки матеріали справи містять витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки №6094/301-23 від 30.05.2023 року, відповідно до якого нормативно грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер :02:015:0109, площею 0,3200 га, складає 757340,32 грн. Причин для неприйняття вказаного документу як доказу апелянтом не наведено.

Розглядаючи заявлене відповідачкою в апеляційній скарзі клопотання про застосування спливу строків позовної давності до позовних вимог про стягнення орендної плати за користування спірною земельною ділянкою за період до 19.12.2020 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень частин 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України,Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан.

Законом від 15.03.2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до Цивільного кодексу України щодо строків давності та відповідно до пункту 19 Розділу «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк його дії.

Так, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Таким чином, подання позивачем 19.12.2023 року позову про стягнення безпідставно збережених коштів відбулось в межах строків загальної позовної давності, оскільки цей строк було продовжено у зв`язку з введенням військового стану.

Отже, виходячи з наведених обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Інші наведені в апеляційній скарзі, доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Трофімова Олена Анатоліївна, залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року.

Суддя: