ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/190/25 Номер провадження 22-ц/814/874/26Головуючий у 1-й інстанції Фоміна Ю. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Галушко А.О.,

з участю представника відповідача - Невгад Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2025 року, постановлене суддею Фоміною Ю.В. (повний текст складено 10 жовтня 2025 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

19.01.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що упродовж 2013-2015 років ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї ОСОБА_3 на суму понад 10500 доларів США на які придбав 300 Біткоїнів.

08.08.2015 слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальне провадження №0001109 за ознаками злочину, передбачено частинами 1, 2, 4 статті 190 КК України.

07.12.2016 Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області надано позивачу довідку про завдання матеріальних збитків сім`ї ОСОБА_3 на загальну суму 10 500,00 доларів США, на які ОСОБА_2 придбав 300 біткоїнів. Обставини викладеного установлені під час допиту ОСОБА_2 , який проводився слідчим Нагієвим С. у присутності ОСОБА_1 та які залишилися без належного реагування слідчих органів.

Вважає, що внаслідок системної бездіяльності посадових осіб СВ Полтавського РВП ПВП ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №0001109 ОСОБА_2 уникнув кримінальної відповідальності. Так, вироком Полтавського районного суду від 20.09.2023 (справа № 545/3264/20) останнього звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статтею 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч.ч.1, 2 ст.190 КК України, а за ч.4 ст.190 КК України - визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Вважає, що такий вирок суду зумовлений довготривалим та неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження, в ході розгляду якого позивач неодноразово звертався до суду зі скаргами на протиправну бездіяльність посадових осіб поліції. Він також зверталася з чисельними звернення до слідчого відділу щодо необхідності активізації досудового розслідування, відповіді на які були формальними.

Також зазначає, що на даний час не встановлено використання та знаходження грошових коштів, якими шахрайським шляхом заволодів ОСОБА_2 , зловживаючи довірою. Із підстав викладеного, обраховуючи розмір стягнення матеріальної шкоди від вартості 300 Біткоїнів станом на 19.01.2025, просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь майнову шкоду у розмірі 60 000 000,00 євро, що є еквівалентом 2 652 000 000,00 грн.

В обґрунтування підставності стягнення моральної шкоди наголошує, що відповідні протиправні дії зумовили психо-емоційні навантаження та стреси, яких він зазнав унаслідок відсутності повноцінного національного захисту, моральних знущань зі сторони працівників поліції. Наведене також зумовило погіршення стану його здоров`я, а тому просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 000,00 євро, що є еквівалентом 1 326 000 000,00 грн. Такий розмір стягнення вважає співмірним зі спричиненими йому, позивачу, моральними стражданнями, пов`язаними із невжиттям належних заходів реагування щодо встановлення осіб, які вчинили злочин та притягнення їх до відповідальності, забезпечення відшкодування та повернення викрадених грошових коштів, допущення довготривалого досудового розслідування.

Рішенням Подільського районного суду м.Полтави від 01.10.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання неправомірними діями працівників поліції йому матеріальної та моральної шкоди, не довів наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів.

Із рішенням районного суду не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Розгляд справи просить проводити за його відсутності та при постановленні рішення врахувати наведену нею практику Європейського суду з прав людини, вимог ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та захистити її порушене право.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на обставини, раніше викладені нею у позовній заяві, а також практику Європейського суду з прав людини.

Вважає, що поза увагою районного суду залишився той факт, що пред`явлення позову до держави Україна відповідає вимогам статті 48 ЦПК України, а тому він, ОСОБА_1 , зазначив органи, в особі яких Держава здійснює свої повноваження, що підтверджується практикою Верховного, сформованою у справі №554/2224/18 від 15.07.2020.

Наполягає на тому, що внаслідок бездіяльності працівників поліції, йому, позивачу, завдано матеріальних збитків на суму 60 000 000,00 євро, що є еквівалентом 2 652 000 000,00 грн, а також моральну шкоду, яка склала 30 000 000,00 євро, що є еквівалентом 1 326 000 000,00 грн. Оскільки станом на 19.01.2025 місцезнаходження 300 Біткоїнів, придбаних за кошти родини ОСОБА_3 , не встановлене, а грошові кошти не повернуто.

Проте суд першої інстанції викладене залишив поза увагою, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини та є прямим порушенням статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вважає, що факт системної бездіяльності Національної поліції України підтверджений належними доказами, наданими ним у додатках до позовної заяви, а також судовими рішеннями, які мають преюдиційне значення та якими установлено порушення розумних строків досудового розслідування, неякісне його проведення та допущення бездіяльності.

Звертає увагу, що довготривале досудове розслідування та судовий розгляд суперечать сталій практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, сформованій у справі Karnaushenko v. Ukraine, no 23853/02, 30 november 2006, Muta v. Ukraine, no 37246/06, 31 July 2012, Chernaya v. Ukraine (dec.) Committee, no 1661/08, 15 December 2016 та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що моральні збитки полягають у стресах, моральних стражданнях та психо-емоційних навантаженнях від протиправної бездіяльності поліції, що встановлено судовими рішеннями та не потребує додаткового доказування.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 31.10.2025.

07.11.2025 Національна поліція України подала відзив на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як законне та обґрунтоване.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити без змін рішення районного суду.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без її участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що Полтавським РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001109 від 08.08.2015 за частинами 1, 2, 4 статті 190 КК України, за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами декількох осіб, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , які є потерпілими у зазначеному кримінальному провадженні.

30.11.2020 до Полтавського районного суду Полтавської області надійшов обвинувальний акт щодо обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.190 ч.1, 190 ч.2, 190 ч.4 КК України, внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0001109 від 08.08.2015.

Вироком Полтавського районного суду Полтавської оласті від 20.09.2023 (справа №545/3264/20) ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, другою статті 190 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження; за частиною четвертою статті 190 КК України - визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.12.2024 апеляційні скарги прокурора Дем`янової Л.М., потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 задоволені частково, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 у частині звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, передбачені частинами 1, 2 статті 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності скасовано. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено та на підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 статті 190 КК України, провадження стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 статті 284 КПК України. У іншій частині вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26.06.2025 ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24.12.2024 залишено без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також прокурора Дем`янової Л.М. - без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, а також доказів, що під час досудового розслідування та судового провадження, в якому він мав статус потерпілого, Національною поліцією України відносно нього здійснювалися незаконні дії чи бездіяльність, приймалися незаконні рішення.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦУ України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, що відповідає позиції Верховного Суду, сформульованій у справах №753/8671/21 від 15.03.2023, №582/18/21 від 18.09.2023.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення наведеної норми свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 22.04.2024 справі № 279/1834/22).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Натомість шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування наведеної норми, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог, що у деліктних правовідносинах є обов`язком саме позивача. Останній також повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, але наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконано, а тому за правилами частини четвертої статті 12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.

При цьому апеляційний суд враховує, що завдання моральної шкоди - це явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованій у справах №487/6970/20 від 25.05.2022, №214/7462/20 від 05.12.2022.

Доводи апеляційної скарги позивача викладеного не спростовують, а твердження, що суд першої інстанції залишив поза увагою порушення відповідачем вимог статті 214 КПК України, установлене ухвалами слідчих-суддів, зводяться до довільного тлумачення встановлених такими судовими рішеннями обставин.

При цьому колегія суддів ураховує, що за правилами статті 82 ЦПК України установлені такими судовими рішеннями обставини не звільняють від доказування у справі, що переглядається. Тоді як незгода потерпілого із діями/бездіяльністю відповідача, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування шкоди. Наведена правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі №554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі №454/1403/17, від 19.03.2020 у справі №686/13212/19.

Такий висновок також узгоджується із рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неефективного досудового розслідування, колегія суддів відхиляє, як безпідставні. Оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції кримінальне провадження у справі завершено, а за його наслідками постановлено вирок суду, який набрав законної сили. Незгода позивача із правомірністю за законністю такого судового рішення повинна була бути висловлена ним відповідно до норм КПК України під час розгляду судом безпосередньо тієї кримінальної справи, у межах якої було постановлено вирок суду. При цьому, колегія суддів наголошує, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з цивільним позовом до обвинуваченого у порядку цивільного судочинства, а не до органів державної влади, які здійснювали досудове розслідування.

Натомість у відповідності до висновків Верховного Суду, сформульованих у справі №296/12456/23 від 20.01.2025, недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Інших доводів на спростування правильності висновків районного суду апеляційна скарга позивача не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Полтави від 01 жовтня 2025 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.02.2026.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак