ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2026 року

м. Харків

справа №639/4163/24

провадження № 22-ц/818/160/26

провадження № 22-ц/818/161/26

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни та представника ОСОБА_2 адвоката Молчанової Наталії Володимирівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року, та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року постановлене під головуванням судді Єрмоленко В.Б., -

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на частину квартири АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача компенсацію вартості частини автомобіля Ford Transit, 2004 р. випуску в сумі 71 885 грн..

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про поділ майна подружжя і просив визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на частину та на частину за ОСОБА_1 ..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею- 27,3 кв.м., житловою площею-16,0 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку поділу спільного майна подружжя на частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею-38,6 кв.м., житловою площею-14,5 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку компенсації частину вартості автомобіля Ford Transit, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 71 885 грн. В іншій частині позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору - 7 513 грн.56 коп., в дохід держави - 5406 грн. 70 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті правничої допомоги-17600 грн..

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Авілова О.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду в частині незадоволених позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимоги про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 , оскільки сплачена сума, пайовий внесок за квартиру, що передана у власність ОСОБА_1 її сестрою перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян та підлягає нотаріальному посвідченню, а тому судом першої інстанції не приймається до уваги. Разом з тим станом на день безоплатного передання кооперативних прав на квартиру, право власності було відсутнє, тому не укладено договору дарування. Також заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 17600 грн.

Також представник ОСОБА_1 адвокат Авілова О.М. просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_3 у розмірі 83 400 грн.

Представник ОСОБА_2 адвокат Молчанова Н.В. в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Ford Transit, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 71 885 грн., та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, а також просить скасувати рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню. Зазначає, що судом першої інстанції не враховані надані відповідачем документи, які свідчили про технічний стан транспортного засобу, який суттєво впливає на дійсну вартість транспортного засобу. Вважає наданий позивачем звіт про оцінку транспортного засобу є орієнтованою вартістю автомобіля, яка була визначена станом на 13 червня 2024 рік, а спірний автомобіль було продано 26 грудня 2023 року. Крім того відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом заперечує проти стягнення з нього судових витрат. Зазначає, що він визнає вимоги щодо поділу по частину квартири АДРЕСА_4 , а тому вважає, що судові витрати підлягають поверненню позивачу з державного бюджету у розмірі 50 відсотків сплаченого судового збору, а не за рахунок відповідача.

Також заперечує проти ухваленого додаткового рішення суду та стягнення з нього на користь позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі 35000 грн. Зазначає, що адвокатом не підтверджено надання послуг, оскільки надані документи на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять детального переліку наданих послуг, та не підтверджено, чи пов`язані між собою договір про надання правничої допомоги від 13.05.2024 року з додатком 1 до договору від 13.05.2024 року, з квитанціями до прибуткового касового ордеру до договору від 13.05.2024 року та звіт про виконання робіт. Вважає, що позивачем не доведено співмірність витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 83400 грн., дана сума є завищеною та фактично не понесеною.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Молчанової Наталії Володимирівни задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Задовольняючи частково позовні вимоги сторін, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами належні їм квартири були придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільним майном подружжя, а отже наявні підстави для поділу зазначеного майна подружжя у рівних частках між ними. ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира АДРЕСА_3 . придбана нею не за кошти подружжя таким чином, не спростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру. Враховуючи, що автомобіль Ford Transit, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 було продано, ОСОБА_1 має право на компенсацію у розмірі 1/2 вартості спірного автомобіля.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2014 року, мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 грудня 2023 р. шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 82-85).

Відповідно до судового наказу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08.04.2024 ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , визначені у розмірі частини всіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 26 березня 2024 р. Аліменти сплачуються шляхом поповнення картки позивача готівкою з коментарем до платежу: аліменти ( т. 2 а.с. 38-47).

У період зареєстрованого шлюбу сторонами придбано, у липні 2020 року, вантажопасажирський автомобіль Ford Tranzit, 2004 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 . Презумпція спільної сумісної власності подружжя на нього не спростована ОСОБА_2 ( а.с. 30).

За договором купівлі-продажу від 26.10.2020 , посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В. зареєстрованого за № 1849, ОСОБА_2 прийняв у власність кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 16,0 кв. м.Пунктом 9 договору визначено, що дружина покупця - ОСОБА_1 згодна на укладання цього договору, справжність підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом Михайленко О.В. 26.10.2020 за реєстром № 1848. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №388671174 від 29.07.2024 підтверджено, що власником зазначеного об`єкту житлової нерухомості ( реєстраційний номер нерухомого майна № 32) є ОСОБА_2 ( а.с. 46-53,99).

За позивачем ОСОБА_1 13.01.2022 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житлової площею 14,5 кв.м., загальною площею 38,6 кв.м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120) на підставі договору асоційованого членства в кооперативі, виданий 28.05.2019 ОК «ЖБК «Харківбудсіті»,акту прийому-передачі квартири від 10.12.2021, довідки про членство в «ЖБК «Харківбудсіті» та внесення внеску в повному обсязі 20.12.2021, додаткових угод 03.12.2020, 08.11.2021 ( а.с. 54,100).

З договору асоційованого членства в кооперативі № 69(ІЕ) від 28 травня 2019 р. вбачається, що Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Харківбудсіті» і ОСОБА_5 укладено договір, пов`язаний з оплатою пайовиком пайового внеску та отримання на праві власності квартиру ( АДРЕСА_5 за проектною документацією) після закінчення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку. Пай становить 442 520 грн. та оплачується до 28.05.2019 ( а.с.61-70).

Додатковою угодою № 2 від 08.11.2021 до Договору асоційованого членства в кооперативі № 69(ІЕ) від 28.05.2019 про новацію сторони у договорі, укладеною між ОК «ЖБК «Харківбудсіті», ОСОБА_5 (колишній пайовик) і ОСОБА_1 (пайовик), колишній пайовик в повному обсязі виконав обов`язки по сплаті паю у сумі 442 520 грн. та передав пайовику повну інформацію про обсяг прав і обов`язків за договором. До пайовика переходять всі права і обов`язки колишнього пайовика за договором. Пайовик сплачує вступний внесок в сумі 5000 грн. до 09.11.2021. Членом кооперативу та власником кв. АДРЕСА_6 станом на 17.12.2021є ОСОБА_1 . За довідкою ОК «ЖБК «Харківбудсіті» від 08.11.2021 ОСОБА_1 згідно п. 2.2.1 договору асоційованого членства від 28.05.2019 року сплатила в повному розмірі пай на будівництво однокімнатної квартири АДРЕСА_3 у розмірі 442 520 грн. і вступний внесок, квартира передана по акту прийому-передачі 10.12.2021 (61-81).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_3 посилалась на те, що з 04.10.2014 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 01.12.2023 року. Мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який залишився проживати з матір`ю і знаходиться повністю на її утриманні. Відповідач за судовим рішенням сплачує аліменти. В період шлюбу сторонами придбана за договором купівлі-продажу однокімнатна квартира у м.Покровськ Донецької області, автомобіль та однокімнатна квартира в м.Харкові. Зазначає, що квартира АДРЕСА_3 була безоплатно передана ОСОБА_1 за актом прийому-передачі Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Харківбудсіті», оскільки всі внески сплачені первісним пайовиком ОСОБА_5 - рідною сестрою позивача. У такий спосіб, як вказує ОСОБА_1 , сестра вирішила фактично подарувати квартиру позивачці. Відповідач не приймав участі у набутті права власності на квартиру, жодного відношення до зазначеного нерухомого майна не має, тому квартира є особистою приватною власністю позивача. Інша квартира у м.Покровськ набута за договором купівлі-продажу, правочин вчинено за згодою дружини ОСОБА_1 , що презюмує набуття квартири у спільну сумісну власність подружжя. Автомобіль ринковою вартістю 143 770 грн. відчужено відповідачем без згоди дружини.

ОСОБА_2 в обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за спільні кошти подружжя. За додатковою угодою № 2 до договору асоційованого членства в кооперативі № 69 (ІЕ) від 28.05.2019 року про новацію сторони в договорі від 08.11.2021 року визначено, що колишній пайовик ОСОБА_5 передала пайовику ОСОБА_1 свої права по договору асоційованого членства і до неї переходять всі права та обов`язки колишнього пайовика, а відповідно до довідки № 90 від 08.11.2021 року про членство в ЖБК зазначено, що ОСОБА_1 сплатила у повному розмірі пай на будівництво. Згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2019 рік, сума його доходу складала 994 183 грн., за 2020 р.-972 170 грн., за 2021 р.-1230 720 грн., за 2022-783 135 грн., та стверджує що він та його дружина мали спільні кошти на придбання даної квартири. Нерухоме майно придбано за рахунок спільних зусиль обох сторін під час перебування у шлюбі, відповідач активно долучався до накопичення коштів та процесу придбання квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 ).

Згідно з ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі (частина 1 статті 71 СК України), а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки (частини 4, 5 ст.71 .СК України)

У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України, за наявності для цього відповідних підстав суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23 і 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Матеріали справи свідчать про те, що сторонами в період шлюбу було набуте наступне майно:

У липні 2020 року, подружжям було придбано вантажопасажирський автомобіль Ford Tranzit, 2004 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був відчежений ОСОБА_2 26 грудня 2023 року.

За договором купівлі-продажу від 26.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Михайленко О.В. зареєстрованого за № 1849, ОСОБА_2 прийняв у власність кв. АДРЕСА_4 , загальною площею 27,3 кв.м., житловою площею 16,0 кв. м.Пунктом 9 договору визначено, що дружина покупця - ОСОБА_1 згодна на укладання цього договору, справжність підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом Михайленко О.В. 26.10.2020 за реєстром № 1848. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №388671174 від 29.07.2024 підтверджено, що власником зазначеного об`єкту житлової нерухомості ( реєстраційний номер нерухомого майна № 32) є ОСОБА_2 ( а.с. 46-53,99).

За позивачем ОСОБА_1 13.01.2022 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житлової площею 14,5 кв.м., загальною площею 38,6 кв.м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 120) на підставі договору асоційованого членства в кооперативі, виданий 28.05.2019 ОК «ЖБК «Харківбудсіті»,акту прийому-передачі квартири від 10.12.2021, довідки про членство в «ЖБК «Харківбудсіті» та внесення внеску в повному обсязі 20.12.2021, додаткових угод 03.12.2020, 08.11.2021 ( а.с. 54,100).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги сторін виходив з того, що спірне майно придбане під час шлюбу, а тому підлягає розподілу між сторонами та визнанню за кожним із подружжя по частини на квартири та стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації частина вартості автомобіля, який був проданий чоловіком без згоди дружини.

Разом з тим колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3 .

Матеріали справи свідчать про те, що 28.05.2019 року між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Харківбудсіті» і ОСОБА_5 укладено договір асоційованого членства в кооперативі № 69(ІЕ), за умовами якого пайовик зобов`язується внести частку в розмірі 443 520 грн до 28.05.2019 року та отримати на праві власності квартиру ( АДРЕСА_5 за проектною документацією) після закінчення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку.

Додатковою угодою № 2 від 08.11.2021 року до Договору асоційованого членства в кооперативі № 69(ІЕ) від 28.05.2019 року про новацію сторони у договорі, укладеною між ОК «ЖБК «Харківбудсіті», ОСОБА_5 (колишній пайовик) і ОСОБА_1 (пайовик), з якої вбачається, що колишній пайовик в повному обсязі виконав обов`язки по сплаті паю у сумі 442 520 грн. та передав пайовику повну інформацію про обсяг прав і обов`язків за договором. До пайовика переходять всі права і обов`язки колишнього пайовика за договором. Пайовик сплачує вступний внесок в сумі 5000 грн. до 09.11.2021 року. Членом кооперативу та власником кв. АДРЕСА_6 станом на 17.12.2021 року є ОСОБА_1 ..

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 помилково вважав, що сума за пай була сплачена ОСОБА_1 , оскільки з додаткової угоди № 2 від 08.11.2021 року вбачається, що обов`язок по сплаті паю за квартиру у сумі 442 520 грн. виконав в повному обсязі колишній пайовик ОСОБА_5 ..

Доказів, що пай був повернутий колишньому пайовику ОСОБА_5 та повторно внесений новим пайовиком ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Відсутні також докази сплати позивачкою ОСОБА_1 суми в розмірі пайового внеску на користь ОСОБА_5 .

Доводи позивачки про те, що пайовий внесок за квартиру був переданий їй безоплатно сестрою ОСОБА_5 підтверджений належними доказами.

Доказів того, що спірна квартира придбана за рахунок коштів подружжя матеріали справи не містять.

Сам факт наявності у сторін доходу, достатнього для придбання спірної квартири не є підставою вважати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя.

Статями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачкою надано належні докази набуття спірної квартири безоплатно у особисту приватну власність, а не за рахунок спільних коштів подружжя.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо поділу майна подружжя відповідає фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 не заперечує проти визнання права власності та поділу по квартири АДРЕСА_4 .

Що стосується стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації частини вартості автомобіля Ford Tranzit, 2004 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , який був відчежений ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

У період зареєстрованого шлюбу у липні 2020 року сторонами було придбано вантажопасажирський автомобіль Ford Tranzit, 2004 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 ., який ОСОБА_2 було відчужено 26 грудня 2023 року, тобто після розірвання шлюбу.

Згідно договору комісії № 8069/23/018017 від 22.12.2023 ОСОБА_2 (комітент) в особі ОСОБА_7 , доручив ФОП ОСОБА_8 ( комісіонер) в особі ОСОБА_9 , від свого імені продати автомобіль, зареєстрований за ОСОБА_2 за ціною, не нижче узгодженої сторонами ціни-5000 грн.26.12.2023 складено акт огляду реалізованого транспортного засобу ОСОБА_10 ( а.с. 165-167).

За інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях ( філія ГСЦ МВС) від 27.08.2024, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів станом на 21.08.2024 транспортний засіб «Ford Tranzit», 2004 р. випуску, державний номер НОМЕР_1 , на підставі договору комісії, акту огляду, договору купівлі-продажу, укладеному у СГ № 8069/23/018017 від 26.12.2023 перереєстровано з ОСОБА_2 на ОСОБА_10 ( а.с. 56, 168).

З урахуванням вимог ст.ст.60,61,70 СК України, зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та позивачка має право на компенсацію частини його вартості, оскільки спірний автомобіль було продано відповідачем після розірвання шлюбу.

При цьому вартість автомобіля підлягає визначенню станом на час звернення до суду з даним позовом.

Згідно звіту про орієнтовану вартість колісного транспортного засобу від 13 червня 2024 року вартість автомобіля становить 143 770 грн.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що наданий позивачем звіт про оцінку транспортного засобу є орієнтованою вартістю автомобіля, оскільки не враховано технічний стан автомобіля, колегією суддів не приймається, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на спростування вказаного звіту.

Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Наданий договір комісії № 8069/23/018017 від 22.12.2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_2 було відчужено автомобіль за 5000 грн. також не приймається колегією суддів, оскільки не підтверджує дійсну вартість автомобіля.

Підстав для відмови у позові про відшкодування компенсації частини вартості автомобіля не вбачається.

У зв`язку з вищезазначеним апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності та поділу між подружжям по квартири АДРЕСА_3 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання особистою приватною власністю за ОСОБА_1 вищевказаної квартири.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити. Враховуючи, що зустрічний позов залишено без задоволення, підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу не вбачається.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 13322,31 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 12976,08 грн., а всього 26298,39 грн.

Також колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору за подання зустрічної позовної заяви, враховуючи, що зустрічна позовна заява була подана через підсистему «Електронний Суд» з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання зустрічної позовної заяви у розмірі 4325,36 грн. (5406,70*0,8)

Що стосується доводів апеляційних скарг про скасування додаткового рішення суду колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно доЗакону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Як убачається з матеріалів справи, в позовній заяві ОСОБА_1 крім вимоги про поділ майна подружжя також просила стягнути судові витрати та витрати за надання правничої допомоги.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги від 13.05.2024 року укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Авіловою О.М., додаток №1 до вказаного договору від 1305.2024 року, квитанції до прибуткового ордера від 13.05.2024 року та від 31.03.2025 року, Звіт від 31.03.2025 року на суму 834000 грн. з детальним описом наданих послуг.

Представник ОСОБА_2 адвокат Молчанова Н.В. заперечувала проти задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу, в якому посилалась на те, що адвокатом не підтверджено наданих послуг, оскільки надані документи на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять детального переліку наданих послуг, та не підтверджено чи пов`язані між собою договір про надання правничої допомоги від 13.05.2024 року з додатком 1 до договору від 13.05.2024 року, з квитанціями до прибуткового касового ордеру до договору від 13.05.2024 року та звіт про виконання робіт.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, складності справи, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, часом, витраченим представником позивача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих представником відповідача послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, а також з урахуванням заперечень відповідача проти заявленого до стягнення стороною позивача розміру витрат на правничу допомогу, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на надання правової допомоги у розмірі 35000 грн.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено частково заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем надані документи на підтвердження витрат на правничу допомогу не містять детального переліку наданих послуг, та не підтверджено чи пов`язані між собою спростовується матеріалами справи.

Підстави для збільшення або зменшення розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не вбачається.

Додаткове рішення відповідає вимогам цивільно процесуального законодавства.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Авілової Олени Михайлівни на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Молчанової Наталії Володимирівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 березня 2025 року в частині вимог про визнання права власності та поділу квартири АДРЕСА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та визнання права на частину вказаної квартири в порядку поділу майна подружжя відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті правничої допомоги - 17600 грн. скасувати та у задоволенні вимог в цій частині відмовити, в частині розподілу судового збору рішення змінити..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 26298,39 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір 4325,36 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова