Справа № 700/1017/25
Провадження № 2/700/60/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді: Пічкура С.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Нетребенко В.О.,

представника позивача: Кобринського В.О., прокурора: Павленка В.В., представників відповідачів: ГУНП в Черкаській області Коваленко А.П., УДКСУ в Черкаській області Ярош С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у змішаній формі (паперовій та електронній) цивільну справу №700/1017/25, провадження №2/700/573/25 за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Кобринський Володимир Олександрович до Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , представника позивача - адвокат Кобринський Володимир Олександрович звернулися до суду з позовною заявою до Державної Казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури, про відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 03.05.2019 року ОСОБА_1 за матеріалами досудового слідства в кримінальному провадженні №0000018 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України.

Відповідно до змісту оголошеного повідомлення про підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України, на підставі зібраних досудовим слідством матеріалів встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 №3 від 28.02.2019 був призначений на посаду оператора заправної станції 3-го розряду на газозаправній станції без назви, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ФОП ОСОБА_2 , не пройшовши у встановленому порядку інструктаж, навчання та перевірку знань з питань охорони праці, 01.03.2019 року в порушення вказаних норм та своїх функціональних обовязків, діючи умисно, протиправно, приступив до виконання робіт, пов`язаних з реалізацією зрідженого газу, шляхом його продажу населенню для господарських потреб, а саме заправки переобладнаного автомобільного транспорту та газових побутових балонів, без передбаченого на те дозволу.

У ході судового розгляду за клопотанням прокурора, судом винесено ухвалу, якою зобовязано витребувати від ФОП ОСОБА_2 , власника автогазозаправної станції, належним чином завірені копії установчих документів субєкта підприємницької діяльності (статут), а також документи, якими визначено відповідальну особу за дотримання правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на вказаній автозаправній станції станом на 22.04.2019року. Також, було викликано до суду та допитано як свідка власника автогазозаправної станції ОСОБА_2 , який показав, що є співвласником АГЗС, станом на даний час заправка не введена в експлуатацію, зазначив, що в березні 2019р. своїм наказом прийняв на роботу оператора заправної станції ОСОБА_1 , будь-яких документів, щодо делегування повноважень про відповідальність за дотримання правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на автозаправній станції не виносив. Інші докази які б підтверджували причетність ОСОБА_1 до вчинення вказаного кримінального правопорушення відсутні.

Таким чином, наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України в діях обвинуваченого не знайшли свого підтвердження, оскільки фактично суб`єктом вказаного кримінального правопорушення мав би бути власник, керівник АГЗС. Тому, прокурор дійшов переконання, що пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення не підтверджується і відмовився від підтримання державного обвинувачення та виклав мотиви відмови у своїй постанові, копія якої долучається.

13 серпня 2024року Лисянський районний суд ухвалив, що кримінальне провадження, внесене до ЄДР за №0000018 від 19 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України закрити на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у звязку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Безпідставне відкриття кримінального провадження, постійні виклики до слідчого, а потім довгий розгляд цього кримінального провадження відносно позивача більше п`яти років у Лисянському районному суді, дуже негативно вплинуло на його стан здоров`я, був порушений сон, устаткований спосіб життя, відносини у сім`ї. За цей час позивач отримав інвалідність 2-ї групи, а також двічі переніс гіпертонічну хворобу ІІ стадії, 2 ступінь, ризик 4 (дуже високий), що могло призвести до фатальних наслідків. Під час перебування під слідством у 2023р., було виявлено цукровий діабет, тип 2, що є негативним результатом постійних стресів.

Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 22.10.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

31.10.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов від відповідача - ГУНП в Черкаській області, в якому відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки зазначає, що відповідно до ухвали Лисянського районного суду Черкаської області від 13.08.2024 по справі № 700/522/19 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито за пунктом 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Враховуючи те, що стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, не передбачає у особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим законом. У даній справі кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 закрито за пунктом 2 частинидругої статті 284 КПК України у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, тобто вказана обставина є нереабілітуючою, тому відсутні підстави для відшкодування моральної відповідно до ЗУ ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові не законними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відмова прокурора від підтримання держаного обвинувачення за п.2 ч.2 статті 284 КПК України не є тотожною закриттю кримінального провадження за п.3 ч.1 статті 284 КПК України у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, а тому в задоволенні вимог позивача слід відмовити в повному обсязі

03.11.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов від відповідача - Державної казначейської служби України, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та зазначає, що казначейство вважає за необхідне зауважити, що позивачем не надано жодних доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від підтримання державного обвинувачення стосовно позивача не може вважатися безумовним доказом заподіяння моральної шкоди, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а тому в задоволенні вимог позивача слід відмовити в повному обсязі.

04.11.2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позов від відповідача Черкаської обласної прокуратури, в якому відповідач позовні вимоги визнав частково.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Кобринський В.О. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти частково задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Черкаської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просила суд відмовити в задоволенні позову.

Представники відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ч.1 ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ізст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положеньстатті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободстворено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56,62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях1167,1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Судом встановлено, що 03.05.2019 року ОСОБА_1 за матеріалами досудового слідства в кримінальному провадженні №0000018 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України .

17 травня 2019 року слідчим СВ Лисянського відділення поліції Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області лейтенантом поліції Т.В.Приходько складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000018 від 19.03.2019 року відносно ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України, який було затверджено начальником Лисянського відділу Звенигородської місцевої прокуратури Іщенком О.М. 17.05.2019 року.

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.272 КК України,

За результатами розгляду кримінального провадження №0000018, внесеного до ЄРДР 19.03.2019 року, Лисянським районним судом Черкаської області постановлено ухвалу від 13серпня 2024 року, якою закрито кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання публічного (державного) обвинувачення.

З аналізу доводів, викладених в постанові прокурора про відмову від підтримання публічного (державного)обвинувачення, вбачається, що під відмовою прокурора від публічного (державного) обвинувачення слід розуміти повне заперечення обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України, що тягне за собою припинення обвинувальної діяльності проти обвинуваченого, оскільки прокурор відмовився від підтримання публічного (державного) обвинувачення у кримінальному провадженні за №0000018від 19.03.2019 року відносно ОСОБА_1 та просив закрити суд дане кримінальне провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, тим самим визнавши, що у справі відсутні дані для винесення судом обвинувального вироку.

За наведених обставин, суд робить висновок, що закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 відбулося з реабілітуючих підстав, а тому він має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Такий висновок суду узгоджується з практикою Верховного Суду з розгляду справ указаної категорії, яка є сталою. Зокрема, подібний за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду:від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 (провадження № 61-8814св22), від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19 (провадження № 61-2993св22), від 26 квітня 2023 року у справі 201/223/21 (провадження № 61-472св23), від 12 червня 2023 року у справі № 127/15952/22 (провадження № 61-3223св23).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених устатті 1 цього Законувипадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженостіі справедливості».

Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2019 рокуу справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Отож, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 03.05.2019 року (з моменту повідомлення ОСОБА_1 про підозру) по 13.08.2024 року (набрання законної сили ухвали суду про закриття кримінального провадження), що загалом складає 63 місяців.

Визначаючи розмір морального відшкодування, судом враховується обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, і виходячи із засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі 505 806 грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди та є мінімальною.

Аналогічний висновок в частині врахування розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди міститься в постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 (провадження № 61-8814св22).

Зазначений розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою, так як відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня - 8000 грн.

На думку суду, вказаний розмір відшкодування, враховуючи конкретні обставини цієї справи, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладених у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17 (провадження № 61-22539св18).

Відповідно до ч. 2ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

У п. 3, 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 «Про затвердження порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду;

Відповідно до п. 3 ч. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2011 № 215 «Про затвердження положення про Державну казначейську службу України», Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Наявність повідомлень про підозру, обвинувальних актів, а також ухвали про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання публічного (державного) обвинувачення не є підставою для відмови в позові, оскільки не впливають на фактичні обставини справи, які стали підставою для звернення позивача до суду.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд частково погоджується з розміром заподіяної позивачу моральної шкоди та вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача моральну шкоду в сумі 505806,45 грн.

Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору, оскільки суд дійшов висновку про заподіяння моральної шкоди позивачеві органом досудового розслідування з огляду на наявні письмові докази. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відноситься до витрат пов`язаних з розглядом справи.

На підтвердження понесених витрат позивача на правову допомогу його представник надав суду копію договору про надання правничої допомоги від між ТОВ ОСОБА_1 та адвокатом Кобринським В.О. укладено договір про надання правничої допомоги від 03.10.2025 року, ордером від 03.10.2025 року.

Відповідно до ч.4,5 ст.137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката маєбути співмірниміз: 1)складністю справита виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатомна виконання відповідних робіт(надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послугта виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на обставини справи, позицію сторони відповідачів, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 5, 12, 13, 71, 74, 81, 142, 211, 258, 259, 263, 265, 273, ЦПК України, суд ,

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 АДРЕСА_2 ) 505 806 (п`ятсот п`ять тисяч вісімсот шість) грн. 45 коп. у відшкодування моральної шкоди та 10 000 (десять тисяч) грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 11 лютого 2026 року.

Суддя С.Д.Пічкур