Номер провадження: 22-ц/813/3210/26
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),

Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2023 року у складі судді Середи І.В.,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2012 року, 30 листопада 2012 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 13 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 2 000 000,00 грн строком до 17 серпня 2032 року на придбання земельної ділянки площею 0,070 га з розташованим на ній будинком площею 255,6 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а остання повинна була щомісячно здійснювати погашення кредиту ануїтетними платежами в сумі 25 103,00 грн.

13 листопада 2007 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язався сплатити грошову суму, що вимагає кредитор, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2011 року позов АТ «Ощадбанк» задоволено. Стягнено солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 837 253,99 грн. Оскільки умови договору відповідачі не виконують, договір не було розірвано, а ухвалення рішення не є підставою для припинення нарахування відсотків та пені за кредитом, то з моменту ухвалення рішення відповідно до п. 1.6.1.1 кредитного договору станом на 26 листопада 2012 року нараховано відсотки та пеню, які позивач просить солідарно стягнути з відповідачів. (Т. 1, а.с. 2 5)

06 травня 2021 року АТ «Ощадбанк» уточнило позовні вимоги та просить стягнути на свою користь солідарно з відповідачів 4 785 173,54 грн, з них прострочені проценти за користування кредитом за період з 15 квітня 2011 року по 26 листопада 2012 року - 440 155,11 грн, пені за період з 18 квітня 2011 року по 26 листопада 2012 року - 241 109,71 грн, втрати від інфляції за кредитним договором за період з 04 січня 2014 року по 21 квітня 2021 року у розмірі 3 669 905,81 грн, 3 % річних за період з 04 січня 2014 року по 21 квітня 2021 року у розмірі 434 002,91 грн.

В обґрунтування вимог позивач вказав на те, що зобов`язання за кредитом та рішення суду відповідачі не виконують. (Т. 1, а.с. 144 147)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції і мотиви їх ухвалення

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2013 року позов задоволено, стягнено з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість в солідарному порядку у сумі 681 264,82 грн, яка складається із: прострочених процентів за користування кредитом за період з 15 квітня 2011 року по 26 листопада 2012 року - 440155,11 грн, пені за період з 18 квітня 2011 року по 26 листопада 2012 року - 241109,71 грн, судовий збір в розмірі 3 219,00 грн, внесено зміни до договору про іпотечний кредит № 2093/н. (Т. 1, а.с. 66 67)

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення суду скасовано, призначено справу до розгляду (Т. 1, а.с. 135 135 зворотна сторона)

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2023 року позовну заяву АТ «Ощадбанк» задоволено частково: стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 листопада 2007 року № 2093-н в розмірі 4 103 908,72 грн, яка складається: втрат від інфляції за кредитним договором за період з 04 січня 2014 року по 21 квітня 2021 року у розмірі 3 669 905,81 грн, 3 % річних за період з 04 січня 2014 року по 21 квітня 2021 року у розмірі 434 002,91 грн. Стягнено в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 3 219,00 грн, тобто по 1 609,50 грн з кожного. (Т. 1, а.с. 205 207)

Рішення мотивоване тим, що позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а є підставою виникнення права на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови та строк дії кредитного договору.

Обґрунтованими є вимоги про стягнення 3 % річних та втрат від інфляції за кредитним договором відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки відповідачами протягом вказаного періоду часу не виконується зобов`язання після ухвалення рішення суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки жоден з відповідачів станом на дату постановлення ухвали про скасування заочного рішення від 18 січня 2021 рік, не зареєстрований та не проживав в Суворовському районі м. Одеси.

Зазначав, що Відповідач ОСОБА_1 , не була належним чином повідомлена про розгляд справи після скасування заочного рішення, участі у справі не приймала, оскільки суд не виконавши вимоги закону щодо встановлення адреси проживання/реєстрації Відповідача, помилково здійснював направлення повісток на стару адресу ( АДРЕСА_2 ), а інші повідомлення про вручення згідно матеріалів справи - повернуті за відсутності марок.

Доводи апеляційної скарги також обґрунтовані тим, що після скасування заочного рішення фактичні обставини справи не змінились, а поданою заявою про уточнення позовних вимог від 06.05.2021 року, Банк одночасно змінив як предмет, так і підстави позову. В даному випадку заява про уточнення позовних вимог від 06.05.2021 року є новим позовом, який підлягав виділенню з матеріалів справи для автоматизованого розподілу та визначення повноважного складу суду.

Крім того, апелянт вказувала, що ухвалюючи рішення про стягнення втрат від інфляції та 3% річних за кредитним договором за період з 04.01.2014 р. по 21.04.2021 р., суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Великої Палати від 08 листопада 2019 року, справа № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19; Верхового Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, за змістом яких стягнення 3 % річних та втрат від інфляції, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідно Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що провадження у справі відкрито 24 грудня 2012 року. З огляду на зазначене, нарахування втрат від інфляції та 3 % річних за останні 3 роки які передували подачі позову не співпадають з періодом заявленим Позивачем у позові. З підстав грубого порушення судом процесуального закону, щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про дату та час розгляду справи, остання була позбавлена можливості в суді першої інстанції звернутися з клопотанням про застосування строків позовної давності, з чим звертається до Одеського апеляційного суду.

Також, апелянт посилалась на те, що задовольняючи позовні вимоги відповідно до частини другої статті 625 ЦК України суд першої інстанції не врахував, що наслідки порушення відповідачем строків повернення позичених коштів сторони передбачили у кредитному договорі, згідно з пунктом 5.1 якого, у разі прострочення Позичальника термінів повернення основної суми кредиту він зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що і вирішив суд в своєму рішення від 12 грудня 2011 р. Враховуючи наведене , вважали, що не можуть застосовуватись одночасно положення договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів та охоронна норма частини другої статті 625 ЦК України. Відповідного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 07 грудня 2022 року, справа № 752/21859/19, провадження № 61-987св22.

Короткий зміст постанови Одеського апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 30.04.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2023 року залишено без змін.

Короткий зміст постанови Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення 4 103 908,72 грн заборгованості за кредитним договором, яка складається з втрат від інфляції у розмірі 3 669 905,81 грн та 3 % річних у розмірі 434 002,91 грн за період з 04 січня 2014 року по 21 квітня 2021 року скасовано. Справу № 1527/18659/12 в зазначеній частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду мотивована тим, що при відхиленні доводів ОСОБА_1 про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи після скасування заочного рішення, апеляційний суд не звернув уваги, що докази повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні 24 квітня 2023 року, в якому суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення, у справі відсутні, тоді як пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд зробив помилковий висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_1 знала про розгляд справи судом першої інстанції, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо розгляду справи судом першої інстанції з порушенням територіальної юрисдикції, оскільки згідно з частиною другою статті 411 ЦПК України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні представник АТ «Ощадбанк» - Пояркова О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила в її задоволенні відмовити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, щодо можливості розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

13 листопада 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 2093-н (а.с.6-9), відповідно до якого ВАТ «Державний ощадний банк України», який у подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» надає відповідачці грошові кошти у сумі 2000000 грн. з цільовим призначенням - на придбання земельної ділянки площею 0,070 га з розташованим на ній будинком площею 255,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 17 серпня 2032 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних та комісійні винагороди в порядку, визначеному договором. ОСОБА_1 зобов`язана була проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 25103,00 грн. та проценти за кредитом щомісячно не пізніше останнього робочого дня (п.1.5-1.6).

В забезпечення виконання зобов`язань за іпотечний кредит ОСОБА_2 , згідно договору поруки № 1 від 12 грудня 2007 року по кредитному договору №2093-н від 13 листопада 2007 року виступив поручителем, при цьому п.1.1 договору поруки передбачає відповідальність поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі шляхом видачі готівки. У свою чергу, відповідачка прийняла позику, використавши її за призначенням, але свої зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконує.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2011 року позов ВАТ Державний Ощадний Банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Державний Ощадний Банк України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені повністю, стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 1921228,04 грн., прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 60148,60 грн., суму боргу за нарахованими відсотками за користування кредитом в розмірі687439,37 грн., пеню по відсоткам в розмірі 154847,47 грн., пеню по кредиту в розмірі 13590,51 грн., а всього борг в розмірі 2837253,99 грн. та порівну судові витрати в розмірі 1820 грн.

Рішення набрало законної сили 23 грудня 2011.

Позивачем здійснено розрахунок заборгованості станом на 27.04.2021, яка складає 4785173,54 грн, з них прострочені проценти за користування кредитом за період з 15.04.2011 по 26.11.2012 -440155,11 грн., пені за період з 18.04.2011 по 26.11.2012 -241109,71 грн.. втрати від інфляції за кредитним договором за період з 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 3669905,81 грн., 3% річних за період з 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 434002,91 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду в частині відмови суду в задоволенні позовних вимог банку не оскаржується, апеляційним судом рішення в цій частині не переглядається та оцінка не надається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Щодо доводів апелянта про ухвалення рішення за її відсутності, несповіщення про судове засідання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення завчасно.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання ; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Колегією суддів встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 січня 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено. Скасовано заочне рішення суду від 10 липня 2013 року у справі. Призначено у справі підготовче засідання. Направлено копію ухвали учасникам справи (а. с. 135, 136 т. 1).

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 30 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Апеляційний суд звертає увагу, що докази повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи у судовому засіданні 24 квітня 2023 року, в якому суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення, у справі відсутні.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)». Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Таким чином, вказані порушення є підставою для обов`язкового скасування рішення і ухвалення нового судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про порушення територіальної підсудності справи, враховуючи, що ОСОБА_1 знала про розгляд справи судом першої інстанції, з огляду на положення частини другої статті 378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне прийняття судом позову, яким банк по суті змінив як предмет, так і підстави позову, тим самим по суті подав нову позовну заяву, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.

Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що в разі надходження до суду такої заяви суд виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Водночас як збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви.

Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При цьому при поданні такої заяви позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Стаття 188 ЦПК України містить правила об`єднання і роз`єднання позовів. Згідно із частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.

Оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений прав звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

В листопаді 2012 року АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та внесення змін у кредитний договір. Позивач посилався на вимоги статей 509, 526, 530, 543, 549-552, 589, 610 - 612, 1048, 1050, 1054 ЦК України, та просив суд стягнути заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом за період з 15.04.2011 по 26.11.2012, пеню за період з 18.04.2011 по 26.11.2012, внести зміни до договору про іпотечний кредит №2093-н від 13.11.2007. Вказані вимоги мотивовані порушенням умов договору про іпотечний кредит. (т. 1, а.с. 2 5)

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 позовні вимоги банку було задоволено у повному обсязі. (т. 1, а.с. 66 67)

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2021 було задоволено заяву ОСОБА_2 .. Скасовано заочне рішення від 10.07.2013. Ухвалено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 15.03.2021. (т. 1, а.с. 135)

06.05.2021 АТ «Ощадбанк» подало заяву про уточнення позовних вимог, у якій просило стягнути солідарно з відповідачів:

- прострочені проценти за користування кредитом за період з 15.04.2011 по 26.11.2012 440 155, 11 грн.;

- пеню за період з 18.04.2011 по 26.11.2012 241 109, 71 грн.;

- втрати від інфляції за кредитним договором (основним боргом) за період 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 3 669 905,81 грн.;

- 3% річних за період 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 434 002,91 грн. (т. 1, а.с. 144 147)

У цій заяві банк, посилаючись на вимоги частини другої статті 625 ЦК України, заявив нові позовні вимоги, додавши вимоги про стягнення нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12.12.2011 у справі № 2-3436/11. Вказані вимоги не заявлялись при поданні позову та мотивувалися іншими обставинами, зокрема невиконанням рішення суду.

Тобто стягнення грошових коштів у позові, поданому у 2012 році, та у заяві про уточнення позовних вимог від 06.05.2021 мають різні підстави виникнення вимог та подані докази, оскільки в позовній заяві банк просив стягнути заборгованість за невиконання умов кредитного договору, а в заяві про уточнення позовних вимог від 06.05.2021 - заборгованість, нараховану відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т. 1, а. с. 103).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач фактично подав новий позов щодо відповідальності за порушення виконання рішення суду.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наполягала на тому, що заява про уточнення позовних вимог від 06.05.2021 у цій частині є новим позовом.

Однак, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі №657/1024/16, помилкове об`єднання судом у цій справі вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги у підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині першій статті 411 ЦПК України.

З урахуванням вищевказаного висновку Верховного Суду, подання позивачем позову з визначенням нових вимог, та їх розгляд по суті з ухваленням рішення судом, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для його неприйняття до розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення грошових коштів за положеннями ст. 625 ЦК України

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 належним чином не виконувала своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит, яким їй надано кредит строком до 17.08.2032. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами, пеню за відсотками, пеню за кредитом, з позичальниці та ОСОБА_2 , який поручився за виконання відповідачкою цього договору на підставі укладених із банком договору поруки.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2011 року позов ВАТ Державний Ощадний Банк України в особі філії Одеського обласного управління АТ Державний Ощадний Банк України до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені повністю, стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 1921228,04 грн., прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 60148,60 грн., суму боргу за нарахованими відсотками за користування кредитом в розмірі687439,37 грн., пеню по відсоткам в розмірі 154847,47 грн., пеню по кредиту в розмірі 13590,51 грн., а всього борг в розмірі 2837253,99 грн. та порівну судові витрати в розмірі 1820 грн.

Рішення набрало законної сили 23 грудня 2011 року.

Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та перебуває на виконанні. Доказів виконання грошового зобов`язання матеріали справи не містять.

Банк звертаючись до суду з уточненими позовними вимогами 06.05.2021 просив стягнути солідарно з відповідачів: - втрати від інфляції за кредитним договором (основним боргом) за період 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 3 669 905,81 грн.;

- 3% річних за період 04.01.2014 по 21.04.2021 у розмірі 434 002,91 грн. (т. 1, а.с. 144 147)

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилаючись на те, що належним чином не будучи повідомленою про розгляд справи в суді першої інстанції, просила застосувати строк позовної давності до вимог банку про стягнення грошових зобов`язань передбачених ст. 625 ЦК України.

ОСОБА_1 вказує, що відповідно до ЄДРСР вбачається, що провадження у справі відкрито 24.12.2012. З огляду на положення ст. 257, 261 ЦК України, нарахування втрат від інфляції та 3% річних за останні 3 роки, які передували подачі позову не співпадають з періодом заявленим позивачем у позові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2011 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а оскільки матеріали справи не містять доказів його виконання, відповідачі не звільнені від зобов`язання перед банком.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У вказаній справ АТ «Ощадбанк» пред`явило позов 30.11.2012, та в подальшому 06.05.2021 уточнило свої позовні вимоги, які було прийнято судом до розгляду.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів виконання боржниками рішення суду та невиконання позичальником своїх зобов`язань, колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги про сплив позовної давності за вимогами банку про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є помилковим.

Отже, враховуючи вищевказані положення законодавства та правові позиції Верховного суду, колегія суддів вважає, що банк має право на стягнення коштів передбачених ст. 625 ЦК України з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, нарахування за ст. 625 ЦК України необхідно проводити обмежившись останніми трьома роками, які передували подачі позову в останній редакції.

У цій справі АТ «Ощадбанк» пред`явило позов про стягнення грошових сум нарахованих за ст. 625 ЦК України 06.05.2021.

Таким чином, банк має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.05.2018 по 06.05.2021.

В своїй заяві банк зазначає, що станом на 27.04.2021 розмір заборгованості за кредитом (основний борг) не погашено, у зв`язку з чим складає 1981376,64 грн. (1921228,04 грн. (заборгованість за кредитом), 60148,60 грн (прострочена заборгованість за кредитом).

Отже, апеляційним судом було здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.05.2018 по 21.04.2021 (відповідно до вимог позову, позивачем було визначено кінцеву дату нарахування саме 21.04.2021), відповідно до якого заборгованість становить 580 315,27 грн., з яких:

-Інфляційні втрати:

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

У період з 06.05.2018 по 21.04.2021 індексація на суму 1 981 376,64 грн

[Сукупний індекс інфляції] = 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% = 120,404% (за період Травень 2018 - Квітень 2021) [Інфляційні нарахування] = 1 981 376,64 грн (сума боргу) ? 120,404% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 1 981 376,64 грн (сума боргу) = 404 271,31 грн

Таким чином інфляційні втрати становлять 404 271,31 грн.

-3% річних:

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розраховується за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]

Де:[Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

Період розрахунку: з 06.05.2018 року по 31.12.2018 року - 240 днів, [Проценти] = 1 981 376,64 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 240 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 39 084,69 грн

Період розрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів, [Проценти] = 1 981 376,64 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 59 441,30 грн

Період розрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів, [Проценти] = 1 981 376,64 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 59 441,30 грн

Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 21.04.2021 року - 111 днів, [Проценти] = 1 981 376,64 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 111 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 18 076,67 грн.

Отже, загальний розмір 3% річних за період з 06.05.2018 по 21.04.2021 становить 176 043,96 грн.

Щодо посилання апелянта, що судом першої інстанції не було враховано, що наслідки порушення відповідачем строків повернення позичених коштів сторони передбачили у кредитному договорі, згідно з пунктом 5.1 якого, у разі прострочення Позичальника термінів повернення основної суми кредиту він зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що і вирішив суд в своєму рішення від 12 грудня 2011 р. Враховуючи наведене , вважали, що не можуть застосовуватись одночасно положення договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів та охоронна норма частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки вказаними умовами договору було передбачено відповідальність позичальника за прострочення повернення основної суми кредиту, в вигляді пені.

Крім того, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Серед іншого, апеляційним судом при перегляді вказаної справи враховуються висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 (провадження № 61-7223сво22), в яких останні вказували, що у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Таким чином при перегляді оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , апеляційним судом враховуються інтереси відповідача ОСОБА_2 ..

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до вирішення справи за відсутності належного повідомлення відповідачки, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову Банку за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною другою пунктом третім статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст..382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

При зверненні до суду з позовною заявою Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» сплатило судовий збір у розмірі 3219 грн.. (Т. 1, а.с. 1)

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено 4828,50 грн. (т. 2, а.с. 8).

Позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 580315,27 грн., що становить 14,14% від 4103908,72 грн.

Таким чином, з урахуванням того, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, то судові витрати підлягають розподілу лише в частині задоволених вимог у розмірі 580 315,27 грн..

Тобто, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 455,17 (3219*14,14%)., тобто з кожного по 227,58 грн.

З позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру відмовлених у задоволенні позовних вимог 85,86%, тобто у розмірі 4145,75 (4828,50*85,86%)

Керуючись положеннями ч. 10 ст. 141 ЦПК України з АТ «Ощадбанк» на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у сумі 4600,92 грн. = 4828,50 грн. 227,58 грн.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2023 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (), заборгованість за кредитним договором №2093-н від 13 листопада 2007 року в розмірі 508 315 (п`ятсот вісім тисяч триста п`ятнадцять) грн. 27 коп., яка складається із:

- інфляційних втрат за кредитним договором за період з 06.05.2018 по 21.04.2021 у розмірі 404 271,31 грн.,

- 3% річних за період з 06.05.2018 по 21.04.2021 у розмірі 176 043,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () судовий збір у розмірі 227(двісті двадцять сім) грн. 58 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір за звернення з апеляційною скаргою у розмірі 4600 (чотири тисячі шістсот) грн. 92 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: С.О. Погорєлова

О.М. Таварткіладзе