ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 755/15005/23

провадження № 61-13590св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Гончаруком Михайлом Петровичем , на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» (далі - ДП «УСТФ «Укртелефільм») про стягнення заборгованості з заробітної плати.

Позов мотивований тим, що він працював у ДП «УСТФ «Укртелефільм» з 30 березня 1979 року на посаді головного енергетика.

Згідно з наказом ДП «УСТФ «Укртелефільм» від 25 травня 2018 року № 35/1-к його звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України. Разом з цим при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість із заробітної плати в сумі 330 040,91 грн, яка надалі була стягнута судовими рішеннями, які підлягали виконанню у примусовому порядку.

Станом на час подання позову залишаються несплаченими суми заборгованості з компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 30 березня 2010 року до 25 травня 2018 року, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до дня фактичного розрахунку.

Позивач вважав, що ДП «УСТФ «Укртелефільм» допустив затримання заробітної плати з 01 січня 2015 року до лютого 2023 року та в силу вимог закону має компенсувати позивачу частину заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Розмір простроченої заборгованості відповідача на день звільнення становить: 330 040,91 грн - за судовими рішеннями, 128 933,16 грн - компенсація за невикористану відпустку, без урахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Невиплата позивачу заробітної плати за 2015 рік тривала понад 8 років. При цьому позивач своєчасно подав всі судові рішення до виконання, про їх існування було відомо відповідачу, який намагався оскаржити судовий наказ у справі № 755/8782/18 та оскаржував рішення суду у справі № 755/11315/19. Відповідачем у період прострочення виконання судових рішень, попри накладення судом та виконавцями арештів на його рахунки, здійснено численні платежі, що не пов`язані зі сплатою заборгованості з заробітної плати позивачу, на суму 2 337 694,69 грн, що свідчить про можливість відповідача погасити заборгованість перед позивачем та про наявність вини відповідача у невиплаті позивачу заборгованості з заробітної плати.

Крім того, протиправними діями відповідача йому завдано не тільки майнової, але й моральної шкоди, адже неповна виплата заробітної плати та не проведений надалі повний розрахунок при звільненні позбавили його можливості щодо належних умов життя. До того ж, порушення відповідачем трудових прав позивача впливає на його загальний стан морального здоров`я та потребує додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_1 просив стягнути з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на його користь:

грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 128 933,16 грн;

компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 29 вересня 2023 року в розмірі 319 065,98 грн;

середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на день ухвалення рішення суду, враховуючи період з 25 вересня 2019 року до 29 вересня 2023 року включно, в розмірі 378 252,40 грн;

моральну шкоду за період з 25 вересня 2019 року до 29 вересня 2023 року у розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 128 933,16 грн. Стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 29 вересня 2023 року в розмірі 319 065,98 грн. Стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до 09 листопада 2023 року в розмірі 388 985,61 грн. Стягнено з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за період із 25 вересня 2019 року до 29 вересня 2023 року в розмірі 10 000,00 грн. Стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 214,72 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, наданими позивачем, підтверджується факт невиплати роботодавцем ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 217 днів відпустки.

Оскільки відповідачем не було своєчасно погашено заборгованість із заробітної плати, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підлягають задоволенню у визначеному ним розмірі - 319 065,98 грн. При цьому відповідачем відповідні розрахунки позивача спростовані не були.

Доводи відповідача щодо проведення реорганізації підприємства, відсутність коштів та накладення державним виконавцем арештів на розрахункові рахунки є неповажними причинами невиплати коштів при розрахунку під час звільнення позивача, враховуючи, що погашення заборгованості з заробітної плати працівника є першочерговим обов`язком роботодавця, який відповідачем не виконувався протягом тривалого часу (понад п`ять років). Це є порушенням конституційно гарантованого та захищеного права працівника на своєчасне отримання належної заробітної плати. У зв`язку з чим суд першої інстанції вважав за необхідне також задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня ухвалення судового рішення судом шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 388 985,61 грн.

Також, встановивши наявність порушень відповідачем прав позивача щодо виплати йому належної заробітної плати, врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд першої інстанції зробив висновок про часткове задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, врахувавши обставини справи та критерії відшкодування моральної шкоди, визначені чинним законодавством.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року заяву позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволено частково. Доповнено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року. Стягнено з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 67 662,00 грн. В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з положень статті 270 ЦПК України, яка встановлює порядок ухвалення додаткових рішень, та положень статей 133, 141 ЦПК України, які визначають порядок стягнення судових витрат на правничу допомогу, понесених стороною, на користь якої ухвалено судове рішення.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції стягнув пропорційно до задоволених позовних вимог на його користь з відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу ДП «УСТФ «Укртелефільм» задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року змінено в частині розміру стягнутого з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до 09 листопада 2023 року, зменшено цей розмір з 388 985,61 грн до 50 000,00 грн. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року залишено без змін.

Змінено додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року в частині розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 , зменшено цей розмір з 67 662,00 грн до 30 000,00 грн.

В іншій частині додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 знав на момент звільнення про наявність у нього невикористаних днів щорічної відпустки, у зв`язку з чим міг та повинен був заявити вимогу про стягнення цієї компенсації при розгляді справи за його позовом про стягнення належної заробітної плати, який був заявлений ним до Дніпровського районного суду м. Києва ще у липні 2019 року. Натомість таку вимогу ОСОБА_1 пред`явив до відповідача лише у жовтні 2023 року, звернувшись з відповідним позовом до суду.

Такі дії позивача не відповідають критеріям справедливості, добросовісності та розумності, адже звернення до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку разом з компенсацією втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та середнім заробітком за час затримки розрахунку через 5 років після виникнення права на звернення з такою вимогою до суду свідчить про бажання позивача стягнути з відповідача якомога більшу суму коштів.

Тому апеляційний суд зробив висновок про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого з відповідача на користь позивача, з 388 985,61 грн до 50 000,00 грн, вважаючи такий розмір цілком достатнім для компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця та беручи до уваги те, що стягнення середнього заробітку у такому розмірі є пропорційним наслідкам правопорушення. При цьому суд також врахував, що на користь позивача, крім самої компенсації за невикористані відпустки, стягнута ще й компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 319 065,98 грн, що також є способом компенсації майнових втрат, яких ОСОБА_1 зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

Оскільки апеляційний суд частково погодився з доводами апеляційної скарги відповідача та зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, то на підставі положень статті 141 ЦПК України змінив і розмір витрат на правничу допомогу, який визначений у додатковому рішенні від 23 листопада 2023 року, зменшивши цей розмір з 67 662,00 грн до 30 000,00 грн, пропорційно задоволеним вимогам ОСОБА_1 .

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнено з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «УСТФ «Укртелефільм» відмовлено.

Касаційну скаргу ДП «УСТФ «Укртелефільм» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року задоволено частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «УСТФ «Укртелефільм» про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 скасовано, а справу в цій частині позовних вимог ОСОБА_1 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд вказав, що при залишенні без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року в частині стягнення з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 319 065,98 грн, апеляційний суд зазначив, відповідачем не було своєчасно погашено заборгованість із заробітної плати перед позивачем, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами, правильним є висновок суду про задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі, визначеному позивачем - 319 065,98 грн, оскільки відповідачем ці розрахунки позивача спростовані не були. Проте матеріали справи свідчать, що ДП «УСТФ «Укртелефільм» неодноразово, зокрема у поданому до суду першої інстанції письмовому відзиві, а також в апеляційні скарзі, заперечувало проти таких розрахунків позивача, спростовуючи їх. При цьому відповідач посилався на неправильні періоди нарахувань, на нарахування компенсації на виплати, які не охоплюються структурою заробітної плати, звертав увагу суду, що раніше ухвалені судові рішення з виплати заборгованості із заробітної плати знаходились на виконанні в органах державної виконавчої служби, станом на 15 лютого 2023 року були виконані, що, на його думку, виключає відповідальність відповідача/боржника за невиконання судових рішень, за якими позивач пред`явив вимоги про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Апеляційний суд наданий позивачем розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати не дослідив та не перевірив, в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами його не оцінив, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про задоволення вказаної позовної вимоги у повному обсязі. Разом із тим, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Крім того, апеляційний суд вважав за можливе та необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого з відповідача на користь позивача.

Оскільки касаційний суд висновки апеляційного суду щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати передчасними, а факт стягнення вказаної суми суд апеляційної інстанції прийняв до уваги при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, висновки суду щодо зменшення вказаного розміру є також передчасними.

Короткий зміст оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року апеляційну скаргу ДП «УСТФ «Укртелефільм», подану головою комісії з перетворення - Авраховим Т. Г., задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінено.

Зменшено розмір стягнутої з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 29 вересня 2023 року з 319 065,98 грн до 215 815,95 грн. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Зменшено розмір стягнутого з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до 09 листопада 2023 року із 388 985,61 грн до 50 000,00 грн.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року змінено, зменшено розмір стягнутих з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу 67 662,00 грн до 32 333,00 грн.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь ДП «УСТФ «Укртелефільм» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 836,43 грн.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не виконав процесуальний обов`язок щодо перевірки та оцінки наданого позивачем розрахунку та не врахував те, що позивач у розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати врахував належні йому виплати, які не є за своєю суттю заробітною платою. А саме, позивачем нараховано компенсацію на: компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 128 933,16 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 березня 2016 року до 31 травня 2017 року в розмірі 7 303,78 грн, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, яка мала бути виплачена у 2015 році, червні-грудні 2017 року, січні-березні 2018 року, квітні-травні 2018 року у розмірі 220 692,87 грн. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року в справі №755/11315/19 стягнуто на користь позивача компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за квітень-травень 2018 року та за період з червня 2018 року до червня 2019 року на суму 1 172,97 грн.

Додатково апеляційний суд вважав за необхідне зазначити, що компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати нараховується у разі затримки виплати зарплати на один і більше календарних місяців. Тобто, у разі такої затримки розрахунок компенсації має проводитися за кожен місяць окремо та починаючи з наступного місяця після якого виникло прострочення. У цій справі заборгованість роботодавця перед позивачем з виплати заробітної плати встановлена судовими рішеннями, з яких неможливо встановити розмір належної до виплати заробітної плати помісячно, а форма ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб підтверджує лише його страховий стаж і не підтверджує наявність заборгованості із заробітної плати та не визначає її розмір. З урахуванням наведених обставин апеляційний суд вважав за можливе провести розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. За результатом проведення розрахунку суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки позивачу несвоєчасно виплачено заборгованість із заробітної плати, то необхідно стягнути із ДП «УСТФ «Укртелефільм» компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи співвідношення розміру заборгованості з заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати з заявленим до стягнення розміром заробітної плати за відповідний період, а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, апеляційний суд зробив висновок про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутого із відповідача на користь позивача, з 388 985,61 грн до 50 000 грн, вважаючи такий розмір цілком достатнім для компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, та беручи до уваги те, що стягнення середнього заробітку у такому розмірі є пропорційним наслідкам правопорушення, зважаючи, зокрема, на те, що позивач в спірній ситуації діяв недобросовісно, звернувшись до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку більш як через 5 років з дня звільнення, а також на те, що на користь позивача з відповідача, крім самої компенсації за невикористані відпустки стягнута ще й компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн, що також є способом компенсації ОСОБА_1 майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 уклав з АБ «Гончарук та Партнери» договір про надання правової допомоги №06.09/23 від 04 вересня 2023 року, відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову допомогу з метою захисту і представництва прав та законних інтересів клієнта. Крім того, адвокатом Гончаруком М. П. долучено до матеріалів справи звіт про виконання договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року № 06.09/23, згідно з яким адвокатом наведено перелік виконаних в межах справи робіт на суму 70 000,00 грн. Проаналізувавши вказані докази, ураховуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції визнав доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року № 06.09/23 пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 67 662,00 грн.

При цьому апеляційний суд звернув увагу на те, що суд першої інстанції врахував доводи представника відповідача ДП «УСТФ «Укртелефільм» про неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг, критерій реальності та розумності таких витрат.

Разом з цим, оскільки за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд частково погодився із доводами відповідача та зменшив розмір компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати і стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (загалом позовні вимоги задоволено на 46,19 %), то на підставі частини другої статті 141 ЦПК України вважав за необхідне змінити і розмір витрат на правничу допомогу, який визначений у додатковому рішенні суду першої інстанції, зменшивши цей розмір з 67 662,00 грн до 32 333,00 грн, пропорційно до задоволених вимог ОСОБА_1 . Отже, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, шляхом їх зменшення до 32 333,00 грн.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ДП «УСТФ «Укртелефільм» в частині стягнення середнього заробітку підлягає задоволенню частково (61,62 %), апеляційний суд стягнув з ОСОБА_1 на користь особи, яка подала апеляційну скаргу, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 836,43 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Гончаруком М. П . Просив постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року скасувати, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року у відповідній частині залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач у розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати врахував належні йому виплати, які не є за своєю суттю заробітною платою, оскільки неправильно розтлумачив норми матеріального права щодо структури заробітної плати та не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах. До складу (структури) заробітної плати, як компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, які відповідач мав сплатити позивачу, входять: грошова компенсація за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки, що передбачено частиною першою статті 83 КЗпП України (в редакції, чинній станом на день звільнення-25 травня 2018 року) та статті 24 Закону України «Про відпустки» (в редакції, чинній станом на день звільнення-25 травня 2018 року); компенсація за втрату частини заробітної плати позивача у зв`язку з порушенням строків її виплати, що передбачено статтею 34 Закону України «Про оплату праці», статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства;

суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 117 КЗпП України. При цьому суд фактично самоусунувся від належної оцінки доказів та доводів сторін. Крім того, вирішуючи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд також не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах;

суд апеляційної інстанції безпідставно вважав поведінку позивача недобросовісною, використавши це як підставу для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас суд не врахував та не надав оцінки поведінці відповідача у спірних правовідносинах, а також впливу такої поведінки на розмір позовних вимог. Таким чином, суд не забезпечив об`єктивний розгляд всіх доводів позивача та не забезпечив баланс і об`єктивність оцінювання позицій сторін;

суд апеляційної інстанції, пославшись на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц про можливість за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, не врахував інші висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах, зокрема щодо необхідності врахування розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні;

суд не має обов`язку зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас оскаржена постанова апеляційного суду не містить належного обґрунтування, яким чином 50 000,00 грн можуть компенсувати невиплату заробітної плати позивачу протягом більше ніж 8 років, зважаючи на майнові втрати позивача, зокрема вартість споживчого кредитування та інші обставини, які Верховний Суд сформулював в своїх критеріях щодо можливого зменшення розміру середнього заробітку за час затримки. Крім того, у позовній заяві позивач детально обґрунтував компенсаторну складову своїх позовних вимог до відповідача. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без належного обґрунтування свідчить, крім іншого, про необґрунтованість судового рішення. Тому оскаржена постанова апеляційного виглядає як свавілля з боку органів судової влади;

суд апеляційної інстанції не врахував необхідності визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Позивач надавав суду свої розрахунки щодо пропорційності розміру середнього заробітку розміру невиплачених йому відповідачем сум. Із заявленої до стягнення суми у розмірі 388 985,61 грн суд стягнув 50 000,00 грн, що становить 12,85 %. При цьому суд апеляційної інстанції не навів належного обґрунтування, чому саме така сума (12,85 % від заявленої) має бути стягнена. Водночас суд апеляційної інстанції безпідставно виходив із нібито заявлення позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку й того, що нібито позивач зволікав із зверненням до суду. Обов`язок зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку виник не тільки виключно внаслідок невиплати компенсації за невикористані відпустки, бо відповідач не виплачував заробітну плату ще з 2015 року, і станом на день звільнення борг саме з заробітної плати вже був значний і підтверджений багатьма судовими рішеннями, що також є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Проте ці обставини суд взагалі не врахував;

ще в 2019 році позивач отримав рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому зменшення сум середнього заробітку за вказаним судовим рішенням не було. Таким чином, суди проявляють різні підходи в одних і тих самих правовідносинах, що є неприпустимим. Рішення судів стають суперечливими та непрогнозованими. Відповідачу були відомі наслідки своєї протиправної поведінки. Натомість роботодавець зухвало продовжував витрачати кошти не на погашення боргу перед позивачем, а на інші потреби. Отже, суд таким чином виправдовує протиправну поведінку відповідача, оцінюючи, що роботодавець винуватий на 12,85 %, а працівник на 87,15 %. Вільне трактування судами норм трудового законодавства, коли не враховуються ступінь вини роботодавця, рівень погашення боргів із заробітної плати, період прострочення принижують гідність працівника, який має беззаперечне право на оплату своєї праці;

сума боргу перед ОСОБА_1 на день звільнення становила 458 974.07 грн (100 %). Витрати позивача на сплату лише процентів за кредитом становлять 743 905,17 грн. Отже, виходячи з критерію, запропонованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача становить 743905,17 грн. Тому заявлена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 388 985,61 грн навіть не покриває ймовірні майнові втрати позивача. При цьому зазначений розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 84,75 % від суми заборгованості заробітної плати позивача (388 985,61 / 458 974,07 х 100 %), що свідчить про розумність та пропорційність визначеного розміру;

станом на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо того, чи може/має право суд зменшувати розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, якщо відповідний розмір відшкодування виник з вини роботодавця. Так, стаття 117 КЗпП України не передбачає можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Очевидно, що така норма була покликана забезпечити повну та своєчасну виплату заробітної плати працівнику. Концепція дискреційного права суду на зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набула формалізації в правових висновках Верховного Суду. Разом з цим, більшість судів у своїх рішеннях посилаються на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, зміст якого зводиться до того, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Однак, критерії, що закладені в цьому висновку Верховного Суду не враховують винної поведінки відповідача як роботодавця;

зменшення розміру середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні стало передумовою для пропорційного зменшення суми витрат позивача на професійну правничу допомогу, яка має бути відшкодована відповідачем.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду в касаційному порядку оскаржується в частині зменшення розміру стягненої з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 29 вересня 2023 року з 319 065,98 грн до 215 815,95 грн; зменшення судом апеляційної інстанції розміру стягненого з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до 09 листопада 2023 року з 388 985,61 грн до 50 000,00 грн; зменшення судом апеляційної інстанції розміру витрат на правничу допомогу, стягнених з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 із 67 662,00 грн до 32 333,00 грн.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2025 року від ДП «УСТФ «Укртелефільм» до суду надійшов відзив, в якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив обґрунтований тим, що:

суд апеляційної інстанції при повторному розгляді справи правомірно усунув допущені попередніми судами помилки щодо застосування норм матеріального та процесуального права, здійснив перерахування сум компенсацій з урахуванням приписів норм матеріального права, що розповсюджується на спірні правовідносини;

законодавець визначив принципи, порядок та строки компенсації втрати частини заробітку (грошових доходів). Апеляційний суд проаналізував долучені до матеріалів справи докази в їх системному та логічному зв`язку. На момент формування та подання матеріальної вимоги позивачем підприємство погасило заборгованість перед ним. Отже, враховуючи порядок розрахунків, котрий є у матеріалах справи, фактично кінцевою датою проведення виплати доходу позивачу є 15 лютого 2023 року. Тому висновок апеляційного суду у відповідній частині є правильним, а позиція судів щодо підтримання розрахунків позивача станом на момент звернення до суду - 09 листопада 2023 року є помилковою;

суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці», статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», але належним чином не перевірив відповідність наданого позивачем розрахунку положенням статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», статтям 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» щодо структури грошового доходу громадян, який підлягає індексації та відповідним підзаконним актам. Так, судом не враховано та неправильно розтлумачено норми матеріального права, не враховано висновки Верховного Суду, що стало наслідком помилкового висновку суду щодо відповідності у цілому розрахунків позивача. Крім того, судом не перевірено, що у розрахунках для цілей нарахування компенсації за втрату частини заробітної плати входять суми доходу, що не підлягають індексації. Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи належним чином здійснив ревізію судового рішення у відповідній частині та перевірив розрахунок позивача на предмет його відповідності законодавчим нормам і приписам, і, як наслідок, правомірно зменшив загальний розмір компенсації позивачу за втрату частини заробітної плати, з якого виключено як об`єкт компенсації матеріальну допомогу в сумі 77 112,00 грн (пункт 2 розрахунку позивача) і 128 933,16 грн (пункт 6 розрахунку позивача) як суму компенсації за невикористану відпустку та суми 7 303,78 грн, 131 777,80 грн (пункти 7, 8 розрахунку позивача) як суми компенсації, що належить до об`єкту індексації;

посилання позивача на те, що до складу (структури) заробітної плати, як компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, які відповідач мав сплатити позивачу, входять: грошова компенсація за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки, що передбачено частиною першою статті 83 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення-25 травня 2018 року) та статті 24 Закону України «Про відпустки» (в редакції станом на день звільнення-25 травня 2018 року); компенсація за втрату частини заробітної плати позивача у зв`язку з порушенням строків її виплати, що передбачено статтею 34 Закону України «Про оплату праці», статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є помилковими. Предметом доведення у цій частині справи є правомірність нарахування компенсації відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» на структуру доходу щодо кожної окремої складової, а не порушене право позивача на компенсаційні виплати на дохід у цілому, що передбачено відповідними правовими нормами. Перераховані виплати є одноразовими, тобто не мають систематичного характеру, вочевидь, мета законодавця, при визначенні їх як одноразових та таких, що не підлягають включенню для розрахунку компенсаційних нарахувань за втрату частини заробітної плати полягала в тому, щоб дотриматися балансу сторін у трудових відносинах та уникнути завищення виплат працівнику, що пов`язані з розрахунками несистематичних (одноразових) доходів. Отже, суд апеляційної інстанції належним чином визначив період, суми, структуру та тип об`єкту індексації, виходячи із законодавчих норм та положень підзаконних актів, а тому постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою;

суд апеляційної інстанції під час першого розгляду справи зменшив розмір стягненого із відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 25 травня 2018 року до 09 листопада 2023 року з 388 985,61 грн до 50 000.00 грн. Під час нового (другого) розгляду справи апеляційний суд з таким висновком погодився;

позивач пред`явив вимоги щодо стягнення середнього заробітку станом на 09 листопада 2023 року. Підприємство погасило заборгованість перед позивачем, яка була сплачена згідно з доказами, що були предметом дослідження апеляційного суду;

встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Дійсно, законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України;

апеляційний суд правильно звернув увагу на доцільність дослідження поведінки позивача на предмет її добросовісності та правомірності у контексті отримання судового наказу й стягнення суми неіснуючої заборгованості у розмірі 90 095,78 грн, нарахування на цю ж суму компенсаційних витрат в межах цієї справи. Вказана сума стягнена у одному із чотирьох наказних проваджень, які відповідач не зміг оскаржити у суді (приховані накази працівниками) з 28 наказних проваджень, судові накази по яких були скасовані (неіснуюча заборгованість). Кримінальні провадження тривають, але позивач нараховує на цю суму компенсацію і наводить у змісті касаційної скарги розрахунок кредиту;

дії позивача не відповідають критеріям справедливості, добросовісності та розумності, адже має місце звернення до суду з вимогою про стягнення неіснуючих сум заробітної плати та ініціювання тривалих судових процесів, звернення за компенсацією на неіснуючу заборгованість вдруге. За таких обставин покладення виключно на підприємство відповідальності за затримку виконання приписів КЗпП, у частині затримки виплат заробітної плати, буде несправедливим та помилковим, що вочевидь суперечить принципу справедливості та добросовісності. Факт недобросовісної поведінки позивача частково врахований апеляційним судом, в частині визначення ступеню відповідальності за порушення строків виплат всіх сум, належних працівнику (нарахування середнього заробітку) та, як наслідок, сума правомірно зменшена;

суд апеляційної інстанції правильно вказав, що «на користь позивача з відповідача, крім самої компенсації за невикористані відпустки стягнута ще й компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 215815,95 грн. що також є способом компенсації позивачу майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку».

постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а спір вирішено судом із урахуванням принципів розумності та добросовісності.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженняпостанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 755/15005/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У грудні 2025 року матеріали справи № 755/15005/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 11 листопада 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16, від 27 жовтня 2020 року в справі № 910/24323/16, від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, від 02 лютого 2022 року в справі № 922/1474/21, від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23, від 08 лютого 2024 року в справі № 560/3971/19, від 27 січня 2020 року в справі № 682/3060/16-ц; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 працював в ДП «УСТФ «Укртелефільм» на посаді головного енергетика з 30 березня 1979 року.

Наказом ДП «УСТФ «Укртелефільм» від 25 травня 2018 року № 35/1-к ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Відповідно до довідки ДП «УСТФ «Укртелефільм» від 25 травня 2018 року № 1 розмір посадового окладу ОСОБА_1 , який працював на посаді головного енергетика, становив 6 426,00 грн.

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року у справі № 755/19162/17 стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 січня 2015 року до 31 грудня 2015 року станом на 01 грудня 2017 року у розмірі 37 425,60 грн та матеріальну допомогу за 2015 рік у розмірі 77 112,00 грн.

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року в справі № 755/9157/17 стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 березня 2016 року до 31 травня 2017 року в розмірі 67 803,37 грн та компенсацію за затримку заробітної плати в розмірі 5 085,19 грн.

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року у справі № 755/3488/18 стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 червня 2017 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 38 338,06 грн.

Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року в справі № 755/8782/18 стягнено із ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 січня 2018 року до 31 березня 2018 року в розмірі 90 095,78 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року в справі № 11315/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року, стягнено з ДП «УСТФ «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за період з 01 квітня 2018 року до 25 травня 2018 року у розмірі 13 007,94 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2018 року до 24 вересня 2019 року в розмірі 123 246,63 грн, компенсацію втрати частини доходів у розмірі 1 172,97 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн та судовий збір у розмірі 768,40 грн, а всього - 143 195,94 грн з утриманням обов`язкових до сплати в бюджет платежів.

19 лютого 2018 року постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 755/19162/17 Дніпровського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року.

22 січня 2018 року постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 755/9157/17 Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року.

02 травня 2018 року постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 755/3488/18 Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року.

17 липня 2018 року постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 755/8782/18 Дніпровського районного суду м. Києва від 11 липня 2018 року.

22 січня 2020 року постановою державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/11315/19 Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року.

ДП «УСТФ «Укртелефільм» заборгованість перед ОСОБА_1 за вказаними судовими рішеннями погасило, зокрема: у справі № 755/19162/17 - 10 лютого 2023 року; у справі № 755/9157/17 - 22 березня 2023 року; у справі № 755/3488/18 - 14 лютого 2023 року; у справі № 755/8782/18 - 15 лютого 2023 року; у справі № 755/11315/19 - 15 лютого 2023 року.

Згідно з листом голови комісії з перетворення ДП «УСТФ «Укртелефільм» Аврахова Т. Г. від 04 серпня 2023 року № 177 вимоги щодо надання інформації та довідки про суму заборгованості із заробітної плати в розрізі періодів і їх складових на ОСОБА_1 станом на 25 серпня 2023 року не може бути задоволено, оскільки відповідно до даних бухгалтерського обліку в ДП «УСТФ «Укртелефільм» відсутня заборгованість перед ОСОБА_1 . Вимога щодо надання інформації та довідки про кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 станом на 25 серпня 2023 року не може бути задоволена, оскільки в ДП «УСТФ «Укртелефільм» відсутні необхідні кадрові документи. Щодо надання належним чином засвідченої копії звітів про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які подав страхувальник ДП «УСТФ «Укртелефільм» за період з січня 2003 року до травня 2018 року включно в частині інформації, що стосується ОСОБА_1 , відсутні витребувані документи.

За даними довідки невикористаних відпусток працівниками ДП «УСТФ «Укртелефільм» станом на 01 січня 2018 року ОСОБА_1 має 217 днів невикористаної відпустки за період з 30 березня 2010 року до 2017 року.

04 квітня 2018 року головою комісії з перетворення ДП «УСТФ «Укртелефільм» Авраховим Т. Г. на ім`я керівника Київської місцевої прокуратури № 4 подано заяви про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 367 КК України, відповідно до яких за результатами перевірки у приміщенні бухгалтерії комісією було встановлено відсутність первинної бухгалтерської документації. Під час перевірки велася відеофіксація, по факту перевірки були складені відповідні акти. Головний бухгалтер ДП «УСТФ «Укртелефільм» неналежним чином виконує свої посадові обов`язки, що завдало шкоди державним інтересам ДП «УСТФ «Укртелефільм». Крім того, встановлено факт відсутності багатьох документів, зокрема, трудових книжок працівників ДП «УСТФ «Укртелефільм».

Позиція Верховного Суду

Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У частині третій статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (частина перша статті 3 та статтею 4 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати є наступною. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статтях 33, 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно статей 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Тобто право на компенсацію за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Дія норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку № 159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені (див. постанови Верховного Суду від 03 липня 2018 року в справі № 521/940/17, від 18 липня 2023 року в справі № 200/10663/21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22) зазначено, що: «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 … суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 607/1429/17 (провадження № 61-12977св20) вказано, що «захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, в який здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, тому обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності та при визначенні її розміру враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні. Фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України (за загальним правилом 18 відсотків). Якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались б податки і збори. Відповідний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, провадження № 61-14794св18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, провадження № 61-10657св20, від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17, провадження № 61-12609св20».

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається:

при зверненні з вимогами про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, ОСОБА_1 надав розрахунок такої компенсації (т. 1 а.с. 29-31);

суд першої інстанції фактично погодився з наданим позивачем розрахунком компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати і стягнув з відповідача заявлену суму у розмірі 319 065,98 грн;

виконуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 грудня 2024 року у цій справі щодо надання належної оцінки та перевірки у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами розрахунку компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, який надано позивачем, апеляційний суд встановив, що у відповідний розрахунок компенсації позивачем включено виплати, які не є за своєю суттю заробітною платою. Так, позивач нарахував компенсацію на: компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 128 933,16 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 01 березня 2016 року до 31 травня 2017 року в розмірі 7 303,78 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, яка мала бути виплачена у 2015 році, червні-грудні 2017 року, січні-березні 2018 року, квітні-травні 2018 року в розмірі 220 692,87 грн. Крім того, апеляційний суд установив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року в справі № 755/11315/19 стягнено на користь позивача компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за квітень-травень 2018 року та за період з червня 2018 року до червня 2019 року на суму 1 172,97 грн;

суд апеляційної інстанції виходив з того, що компенсація за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати нараховується у разі затримки виплати зарплати на один і більше календарних місяців. Тобто, у разі такої затримки розрахунок компенсації має проводитися за кожен місяць окремо та починаючи з наступного місяця після якого виникло прострочення. Проте у цій справі заборгованість роботодавця перед позивачем із виплати заробітної плати встановлена судовими рішеннями, з яких неможливо встановити розмір належної до виплати заробітної плати помісячно, а форма ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб підтверджує лише його страховий стаж і не підтверджує наявність заборгованості із заробітної плати та не визначає її розмір;

за таких обставин апеляційний суд обґрунтовано вважав за необхідне самостійно здійснити розрахунок компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;

отже, врахувавши, що відповідач несвоєчасно виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, апеляційний суд зробив правильний висновок про стягнення з ДП «УСТФ «Укртелефільм» компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн. Проте резолютивна частина постанови апеляційного суду в частині позовної вимоги про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати підлягає зміні й доповнення текстом наступного змісту: «з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів».

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-В викладено висновок про те, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року в справі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25) зазначено, що

«Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11 -1210апп19)».

Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». […]

Особливість внесених Законом № 2352-ІХ змін полягають в тому, що попередня редакція статті 117 КЗпП України не містила обмеження стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шестимісячним строком.

Тобто вказані вище зміни пом`якшують відповідальність роботодавця за неналежне виконання обов`язку з проведення повного розрахунку при звільненні працівника.

Разом з тим, у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-7/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Таким чином, пом`якшення відповідальності, передбаченої Законом № 2352-ІХ, не може застосовуватися до роботодавця - юридичної особи, відтак нова редакція статті 117 КЗпП України не може застосовуватись до правовідносин, що виникли і закінчилися до 19 липня 2022 року.

[…] Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, проте не припинилися або припинилися після набрання ним чинності (триваючі правовідносини), з 19 липня 2022 року слід застосовувати положення статті 117 КЗпП України у новій редакції та обмежувати нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку шістьма місяцями.

Тобто, якщо працівника звільнено з роботи 02 серпня 2021 року, проте повного розрахунку станом на день набрання чинності Законом № 2352-ІХ із ним не проведено, то суми, передбачені статтею 117 КЗпП України, йому слід нараховувати в такому порядку: з 03 серпня 2021 року по 18 липня 2022 року без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено, що:

«закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

… зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20 (провадження № 61-6476св22) зазначено, що «суд першої інстанції встановив, що розмір невиплаченої при звільненні позивача: заробітної плати, яка була нарахована, але не виплачена, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, вихідної допомоги при звільненні, становить 316 070,94 грн, яка утворилась саме з вини відповідача. Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 906 422,79 грн. З урахуванням наведених фактів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, означеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 90 642,28 грн. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що УДП «Укрінтеравтосервіс» погасило заборгованість по сплаті всіх сум при звільненні перед позивачем чи намагалось своєчасно виплатити належні до сплати суми. При цьому апеляційний суд правильно взяв до уваги, що відповідач не виплатив позивачу при звільненні 316 070,94 грн, що не може вважатися незначним розміром для працівника. Таким чином у розглядуваній справі суд апеляційної інстанції мав достатні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявленого позивачем до стягнення, та дійшов обґрунтовано висновку про його зменшення до суми у 90 642,28 грн, що є співмірним розміру заявлених позивачем вимог (10 %)».

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом позивач, крім іншого, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

суд першої інстанції встановив, що:

- середньоденна заробітна плата позивача станом на час звільнення становила 370, 11 грн. Такий же розрахунок середньоденної заробітної плати позивача проведено у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 755/11315/19, яке набрало законної сили;

- позивачем визначено період нарахування середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до дня ухвалення рішення суду (1 051 день);

- отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 388 985,61 грн та підлягає стягненню на користь позивача;

під час нового розгляду справи апеляційний суд зазначив, що, враховуючи співвідношення розміру заборгованості з заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати з заявленим до стягнення розміром заробітної плати за відповідний період, а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, необхідно зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягненого із відповідача на користь позивача, з 388 985,61 грн до 50 000,00 грн, вважаючи такий розмір цілком достатнім для компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Стягнення середнього заробітку у такому розмірі суд апеляційної інстанції вважав пропорційним наслідкам правопорушення, зважаючи, зокрема, на те, що позивач у спірних правовідносинах діяв недобросовісно, звернувшись до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку більш як через 5 років з дня звільнення, а також на те, що на користь позивача з відповідача, крім самої компенсації за невикористані відпустки, стягнута ще й компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн, що також є способом компенсації ОСОБА_1 майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку;

водночас з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року в cправі № 306/2708/23 (провадження № 14-84цс25), строк затримки розрахунку відповідача із позивачем повинен вираховуватись з 25 травня 2018 року (дата звільнення) до 18 липня 2022 року (дата набрання чинності Законом № 2352-ІХ), тобто без обмеження строку шістьма місяцями, оскільки попередня редакція наведеної норми не містила відповідних обмежень; з 19 липня 2022 року до 19 січня 2023 року (6 місяців, відлік яких починається з дня набрання Законом № 2352-ІХ чинності) або до дня остаточного розрахунку, якщо він здійснений раніше спливу наведених шести місяців. На зазначене апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, уваги не звернув;

з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду в подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про необхідність зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проте сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначена апеляційним судом у розмірі 50 000,00 грн, на переконання касаційного суду, не є достатньою компенсацією майнових втрат позивача;

що погашення заборгованості із заробітної плати працівника є першочерговим обов`язком саме роботодавця, який ним не виконувався протягом тривалого часу (понад 5 років). Вказане є порушенням конституційно гарантованого та захищеного права працівника на своєчасне отримання належної заробітної плати;

посилання апеляційного суду на те, що позивач у спірних правовідносинах діяв недобросовісно, звернувшись до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку більш як через 5 років з дня звільнення, а також на те, що на користь позивача з відповідача, крім самої компенсації за невикористані відпустки, стягнута ще й компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн, що також є способом компенсації ОСОБА_1 майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку, не може бути підставою для безумовного зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;

тому з урахуванням з принципів розумності, справедливості та пропорційності колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150 000,00 грн, який є співмірним зі встановленим розміром заборгованості роботодавця (як із грошовою компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 128 933,16 грн, так і компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 215 815,95 грн).

За таких обставин, враховуючи помилковість розрахунків суду апеляційної інстанції суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також обґрунтованість висновку про необхідність зменшення суми середнього заробітку, мотивувальну та резолютивну частини постанови суду апеляційної інстанції слід змінити.

Щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК).

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

У справі, що переглядається:

при зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 уклав з АБ «Гончарук та Партнери» договір про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року № 06.09/23, відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати клієнту необхідну правову допомогу з метою захисту і представництва прав та законних інтересів клієнта. Крім того, до матеріалів справи долучено звіт про виконання договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року, згідно з яким адвокатом наведено перелік виконаних в межах справи робіт на суму 70 000,00 грн;

проаналізувавши вказані докази, ураховуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції визнав доведеним понесення позивачем витрат на правничу допомогу згідно з договору про надання правової допомоги від 04 вересня 2023 року № 06.09/23 пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 67 662,00 грн та з урахуванням заперечень відповідача;

апеляційний суд, надавши оцінку доводам апеляційної скарги в частині співмірності заявлених до стягнення витрат, виходив з того, що суд першої інстанції врахував доводи представника відповідача ДП «УСТФ «Укртелефільм» про неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу із реальним обсягом такої допомоги у суді, часом, витраченим на надання таких послуг, критерій реальності та розумності таких витрат. Разом з цим, оскільки за результатами апеляційного розгляду розмір компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зменшено (загалом позовні вимоги задоволено на 46,19%), то на підставі частини другої статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважав за необхідне змінити і розмір витрат на правничу допомогу, який визначений у додатковому рішенні, зменшивши цей розмір з 67 662,00 грн до 32 333,00 грн пропорційно до задоволених вимог ОСОБА_1 ;

за результатами касаційного оскарження згідно з вимогами частини другої статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу, які понесені у суді першої інстанції становить 38 973,31 грн, пропорційно задоволених вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, постанову апеляційного суду в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції слід змінити, збільшивши розмір таких витрат до 38 973,31 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржених частинах ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 215 815,95 грн, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, змінити в мотивувальній та резолютивній частинах; абзаци другий - п`ятий резолютивної частини постанови апеляційного суду викласти в новій редакції.

Щодо клопотання про зупинення провадження у цій справі

У грудні 2015 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи в конституційному провадженні за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо конституційності підпункту 16 пункту 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ. При цьому клопотання позивача як на підставу для зупинення провадження у справі містить посилання на пункт 6 частини першої статті 251 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Оскільки справа перебуває на стадії касаційного оскарження, а зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, то в задоволенні клопотання про зупинення касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Гончаруком Михайлом Петровичем , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 215 815,95 грн, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, змінити в мотивувальній частини, виклавши її в редакції цієї постанови.

Абзаци другий - п`ятий резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року викласти в такій редакції:

«Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Зменшити розмір стягнутої з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 29 вересня 2023 року з 319 065,98 грн до 215 815, 95 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Зменшити розмір стягнутого з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 25 вересня 2019 року до 19 січня 2023 року до 150 000,00 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2023 року змінити, зменшивши розмір стягнутих з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу 67 662,00 грн до 38 973,31 грн».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко