У Х В А Л А

06 лютого 2026 року суддя Покровського районного суду міста Кривого Рогу Козлов Ю.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до судді Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Ковтун Наталії Григорівни про витребування відповіді,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.01.2026 вищезазначену справу було надіслано до Покровського районного суду міста Кривого Рогу, визначивши підсудність.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 просить зобов`язати суддю Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Ковтун Н.Г. надати позивачу повну інформацію по суті його звернень від 17.11.2025 та 24.11.2025, а саме вказати абзаци судового рішення або процитувати зміст судового рішення де саме зазначено, що судами досліджувалася нововиявлена обставина що у разі перекриття крану гарантованого взагалі припиняється потік робочого середовища газ, рідина, у встановлений законом десятиденний строк.

Одними із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Як визначено у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України).

Крім того, згідно з п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, - і за її межами.

8 жовтня 2020 р. Велика Палата Верховного Суду закрила провадження у справі № 826/56/18, вказавши, що «згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАСУ адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАСУ юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Отже, у даному випадку спір не пов`язаний із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, не стосується оскарження нормативно-правових актів, індивідуальних актів чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин.

Предметом спору в цій справі заявлена протиправна, на думку позивача, бездіяльність судді. Також, він вважає що на данний позов поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про доступ до публічної нформації».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3)безпеку продукції; 4)необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Як визначено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 № 5, позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Отже у даному випадку у позивача і відповідача відсутні будь-які відносини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічною інформацією є відображена та зафіксована будь-якими засобами, що була створена або отримана суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх повноважень та знаходиться у його володінні. При цьому зазначений Закон не покладає на розпорядника обов`язку створювати нову інформацію, здійснювати аналітичну обробку, узагальнення або надавати правову оцінку вже існуючої інформації.

Так, заявлені позивачем вимоги фактично зводяться до надання суддею роз`яснення змісту судового рішення, його мотивів та способу оцінки судом доказів і встановлених обставин справи, що не є наданням публічної інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, судові рішення є публічними та оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а отже позивач не позбавлений можливості самостійно ознайомитися з їх змістом. Вимоги ж щодо зазначення конкретних абзаців судового рішення або цитування його окремих положень з метою підтвердження дослідження певних обставин не можуть розцінюватися як запит на інформацію, а є вимогою здійснити тлумачення та правову оцінку судового рішення.

Суд також зазначає, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено спеціальний порядок роз`яснення судового рішення.

Відповідно до статті 271 ЦПК України суд за заявою учасника справи може роз`яснити судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи його змісту, у разі якщо рішення є незрозумілим для його виконання. Роз`яснення судового рішення здійснюється тим самим судом, у межах тієї ж справи та не може стосуватися мотивів ухвалення рішення, повторної оцінки доказів або доповнення судового рішення новими висновками.

Вимоги позивача у даній справі спрямовані не на усунення неясностей щодо порядку виконання судового рішення, а на отримання пояснень щодо змісту його мотивувальної частини та правильності встановлених судом обставин, що виходить за межі інституту роз`яснення судового рішення, передбаченого статтею 271 ЦПК України.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням суддею правосуддя, зокрема щодо оцінки доказів, встановлення обставин справи та формування мотивувальної частини судового рішення. Такі дії або бездіяльність судді можуть бути предметом перевірки виключно в порядку апеляційного чи касаційного оскарження відповідного судового рішення, а не шляхом подання окремого позову про визнання бездіяльності протиправною.

Отже, заявлені позовні вимоги не підпадають під дію Законів України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації», а фактично спрямовані на оскарження процесуальних дій судді та спонукання її до надання роз`яснень щодо судового рішення поза межами встановленого законом процесуального порядку.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Положеннями статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституціїі законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Конституційний Суд України в пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», судді не можуть бути зобов`язані надавати пояснення щодо ухвалених ними судових рішень інакше, ніж у порядку, встановленому процесуальним законом.

Заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на отримання роз`яснень щодо мотивів судового рішення та оцінки судом обставин справи, що свідчить про спробу оскарження дій суду поза межами процесуальних форм, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/152/18, відповідно до якої оскарження рішень, дій чи бездіяльності суду або судді, пов`язаних зі здійсненням правосуддя, можливе виключно у процесуальних формах, передбачених відповідним процесуальним законом, а подання окремого позову з таких підстав є неприпустимим.

Крім того, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 757/5770/17-ц зазначено, що суддя не є суб`єктом цивільно-правових відносин у зв`язку з розглядом справи та ухваленням судового рішення, а тому не може бути відповідачем у цивільній справі з вимог, пов`язаних зі здійсненням правосуддя.

Оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене в статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви N 17160/06 та N 35548/06).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду.

Велика Палата Верховного Суду висловила свою позицію в подібних правовідносинах, зокрема, відповідні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 757/43355/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі N 462/32/17, від 02 жовтня 2019 року у справі N 815/110/16, від 27 листопада 2019 року у справі N 1540/4005/18 та інших.»

Отже, зазначена у заяві вимога не може бути вирішена в судах жодної юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.2 ст.186ЦПК України про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді (ч.3 ст.186ЦПК України).

З огляду на викладене та керуючись ст.186 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до судді Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області Ковтун Наталії Григорівни про витребування відповіді, - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 15-ти денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю. В. КОЗЛОВ