ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Харків

справа № 624/246/25

провадження № 22-ц/818/946/26

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря Муренченко С.А.,

учасники справи:

позивач Берестинська окружна прокуратура Харківської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач ОСОБА_1 ,

треті особи Кегичівська селищна рада Харківської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Труд-2012»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» на заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2025 року в складі судді Богачової Т.В.

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року Берестинська окружна прокуратура Харківської області, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Кегичівська селищна рада Харківської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» про припинення права власності на земельні ділянки шляхом їх примусового відчуження.

Позовна заява мотивована тим, що на території Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області, а саме в селі Власівка, знаходяться земельні ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:003:0169 площею 4,647 га та :01:003:0168 площею 4,6493 га, які відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до актового запису про смерть № 05 від 28.03.2016 та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №131594094 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі рішення позачергової сесії Кегичівської селищної ради від № 8302 та від 15.03.2024 № 8303, селищна рада взяла під управління спадщину ОСОБА_2 , до складу якої входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:003:0169 та :01:003:0168.

В подальшому, 07.05.2024 Кегичівською селищною радою вказані земельні ділянки передані в оренду ТОВ «Труд-2012».

Відповідно до відомостей, наданих приватним нотаріусом Кегичівської нотаріальної контори, на підставі заповіту померлої ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , 01.04.2016 відкрито спадкову справу, зареєстровану в Спадковому реєстрі (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 58797165 відповідно до якої єдиний спадкоємцем є її син, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який прийняв спадщину матері, до якої, зокрема, входять зазначені земельні ділянки.

Разом із цим, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 російської федерації та на підставі паспорту громадянина серії НОМЕР_2 , виданого 25.07.2011 ТП № 2 ОУ ФМС росії по Московській області, код підрозділу 500-200, є громадянином російської федерації.

Відповідно до листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України № 6.5-14593/6-24 ОСОБА_1 з питань набуття громадянства України, отримання тимчасової/постійної посвідки на проживання в Україні в установленому порядку не звертався.

Зазначила, що ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_2 , прийняв спадщину з моменту її відкриття, а саме 01.04.2016. Проте являючись громадянином російської федерації протягом року не відчужив набуті у власність, в порядку спадкування земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Таким чином, відповідачем не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутих земельних ділянок сільськогосподарського призначення протягом року, а отже земельні ділянки з кадастровими номерами :01:003:0169 та :01:003:0168 підлягають конфіскації за рішенням суду.

Просила припинити громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_2 , виданого 25.07.2011 ТП № 2 ОУ ФМС росії по Московській області, код підрозділу 500-200) право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0169 площею 4,647 га, яка успадкована після померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом їх конфіскації на користь держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області; припинити громадянину російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_2 , виданого 25.07.2011 ТП № 2 ОУ ФМС росії по Московській області, код підрозділу 500-200) право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0168 площею 4,6493 га, яка успадкована після померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом їх конфіскації на користь держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області; вирішити питання щодо судових витрат.

Заочним рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2025 року позовну заяву Берестинської окружної прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задоволено, припинено право власності громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , виданий 25.07.2011 ТП №2 ОУ ФМС РФ по Московській області, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0169 площею 4,647 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області та успадкована ним після смерті ОСОБА_2 , але не оформлена спадкоємцем у встановленому законом порядку, шляхом конфіскації у власність держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з виплатою виручених від продажу коштів ОСОБА_1 за вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна; припинено право власності громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_2 , виданий 25.07.2011 ТП №2 ОУ ФМС РФ по Московській області, на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :01:003:0168 площею 4,6493 га, яка розташована на території Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області та успадкована ним після смерті ОСОБА_2 , але не оформлена спадкоємцем у встановленому законом порядку, шляхом конфіскації у власність держави Україна в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з виплатою виручених від продажу коштів ОСОБА_1 за вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4844,80 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» подало апеляційну скаргу, в якій просило заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності на спірні земельні ділянки не були перереєстровані на ім`я будь-якого спадкоємця, включаючи ОСОБА_1 . Зазначило, що прийняття спадщини не замінює процедуру державної реєстрації права власності на земельні ділянки, передбачену законодавством. Чинне законодавство прямо пов`язує виникнення права власності на земельну ділянку з моментом державної реєстрації цих прав. Станом на дату розгляду справи державна реєстрація права власності відповідача на спірні земельні ділянки не здійснена. Таким чином, немає юридичних підстав для застосування ст.145 ЗК України, оскільки вона регулює порядок відчуження земельної ділянки, право власності на яку вже перейшло до іноземця, тоді як у даному випадку такого переходу в юридичному сенсі не відбулося. Право на спадкування і право власності на земельну ділянку є різними суб`єктивними правами, що мають різні підстави їх виникнення та реалізації. Лише з моменту державної реєстрації спадкоємець набуває право власності на земельну ділянку і може реалізувати повноваження власника. Враховуючи, що відповідач не здійснив державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки протягом 8 років після відкриття спадщини, право власності у нього не виникло, а отже, немає об`єкта для конфіскації.

Зазначило, що орган місцевого самоврядування правомірно управляє спадщиною, передавши спірні земельні ділянки в оплатне орендне користування товариству. Таким чином в даному випадку не порушено інтереси держави, адже земельні ділянки використовуються за призначенням і суб`єктом, створеним і зареєстрованим згідно законодавства України. Прокурор не довів належним чином, що Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, яке є належним позивачем у справах про конфіскацію земельних ділянок, не може самостійно захистити інтереси держави.

17.11.2025 до суду апеляційної інстанції від Берестинської окружної прокуратури Харківської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

17.11.2025 за допомогою системи «Електронний суд» Головне управління Держгеокадастру у Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 (а.с.14).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №417585846 від 12.03.2025, 21.11.2017 державним реєстратором Сектору державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області Степаненко Д.І. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 4,647 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0169, що розташована на території Власівської сільської ради, за ОСОБА_2 (особа померла) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 231 (номер відомостей про речове право (право власності) 23542066; індексний номер рішення про державну реєстрацію 38317099 від 24.11.2017 (а.с.15зворот-16).

Рішенням Кегичівської селищної ради Харківської області № 8302 від 15.03.2024 Кегичівська селищна рада була визнана особою, яка управляє спадщиною ОСОБА_2 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої входить земельна ділянка площею 4,647 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0169, що розташована на території Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області та вступ в управління вказаною земельною ділянкою (а.с.17зворот).

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0169, площею 4,6470 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0169, площею 4,6470 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передана Кегичівською селищною радою Харківської області в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» на 49 років на підставі договору оренди землі б/н від 16.04.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №377543991 від 07.05.2024 (а.с.17).

З витягу №НВ-025 від 20.02.2025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0169 становить 183939,72 грн.

Крім цього, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №417585846 від 12.03.2025, 21.11.2017 державним реєстратором Сектору державної реєстрації Кегичівської районної державної адміністрації Харківської області Степаненко Д.І. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 4,6493 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0168, що розташована на території Власівської сільської ради, за ОСОБА_2 (особа померла) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 231 (номер відомостей про речове право (право власності) 23541886; індексний номер рішення про державну реєстрацію 38316900 від 24.11.2017 (а.с.15зворот-16).

Рішенням Кегичівської селищної ради Харківської області № 8303 від 15.03.2024 Кегичівська селищна рада була визнана особою, яка управляє спадщиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до складу якої входить земельна ділянка площею 4,6493 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :01:003:0168, що розташована на території Кегичівської селищної ради Красноградського району Харківської області та вступ в управління вказаною земельною ділянкою (а.с.18).

Відповідно до Інформації з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0168, площею 4,6493 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0168, площею 4,6493 га, за категорією земель відноситься до земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, передана Кегичівською селищною радою Харківської області в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» на 49 років на підставі договору оренди землі б/н від 16.04.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №377544921 від 07.05.2024 (а.с.16).

З витягу №НВ-025 від 20.02.2025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вбачається, що вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0168 становить 183546,82 грн.

За життя ОСОБА_2 розпорядилася своїм майном, склавши заповіт № 58685944, посвідчений приватним нотаріусом Берестинського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. 10.03.2016, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 79540516 від 13.12.2024 (а.с.19 зворот).

Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 79527013 від 12.12.2024, після смерті ОСОБА_2 01.04.2016 приватним нотаріусом Берестинського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. заведено спадкову справу № 46/2016 (а.с.19).

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_2 вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , подавши нотаріусу 01 квітня 2016 року відповідну заяву в якій зазначено, що він приймає всю спадщину після смерті своєї матері.

У межах згаданої спадкової справи № 46/2016 13.08.2019 ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ННХ 624368. З свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна своєї матері ОСОБА_2 , 1930 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав померлій ОСОБА_2 на праві власності.

Інші свідоцтва про право на спадщину не видавалися, заяву про прийняття спадщини не відкликано протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Крім того, з матеріалів спадкової справи №46/2016 вбачається, що спадкоємець відповідач ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Власівка Нововодолазького району Харківської області, є іноземним громадянином, зокрема, громадянином російської федерації, що підтверджується закордонним паспортом громадянина Російської Федерації: тип Р, код держави RUS, серія 65, № НОМЕР_3 , виданий ВУФМС 843, 21.01.2015.

Згідно з паспортом громадянина рф місце проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , російська федерації.

Для оформлення спадщини відповідач ОСОБА_1 надав нотаріусу картку платника податків України НОМЕР_4 (а.с.106-115).

У суді першої інстанції були допитані свідки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 повідомила, що вона є старостою Лозівського старостату Кегичівської громади Харківської області. Зазначила, що з відповідачем спілкувалася останній раз перед початком карантину, коли він в останній раз приїздив до України. При спілкуванні відповідач повідомив, що він не квапиться оформлювати спадщину на земельні ділянки, оскільки має намір повернутися на Україну на постійне місце проживання та буде користуватися земельними ділянками самостійно. Також, повідомила, що відповідач був обізнаний щодо необхідності відчуження земельних ділянок протягом року після отримання ним свідоцтва про право власності.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомив, що він є двоюрідним братом відповідача у справі. Зазначив, що йому відомо про те, що відповідач є громадянином російської федерації. Вказав, що він в свій час, ще за життя тітки, обробляв спірні земельні ділянки. Після смерті ОСОБА_2 відповідач звертався до нього з пропозицією придбання земельних ділянок і хотів за них 500000 грн. З цього приводу він звертався до спеціалістів з приводу оцінки вартості земельних ділянок, і на той час, йому повідомили, що оціночна вартість земельних ділянок складає 230000 грн. Більш з ним спілкування не було, що з даними земельними ділянками йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив, що він був знайомий з відповідачем у справі, оскільки він обробляв спірні земельні ділянки до 2021-2022 років. Зазначив, що за оренду земельних ділянок перераховував кошти на рахунок відповідача. Йому відомо, що відповідач після смерті матері успадкував все майно, яке їй належало. Отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок, зробив технічну документацію на земельні ділянки, але не отримав свідоцтва, оскільки його родич, який був адвокатом, попередив його щодо необхідності відчуження земельних ділянок після отримання спадщини, а він цього робити не хотів, оскільки мав намір повернутися на Україну для постійного місця проживання. Також, повідомив, що відповідач звертався до нього з пропозицією придбання земельних ділянок, але це було десь 8 років тому, ще до запровадження карантину. На даний час не спілкується з відповідачем.

Щодо представництва прокурором інтересів держави

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (постанова Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 676/1168/17, провадження № 61-12734св24).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного, підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У цій справі прокурор зазначав, що підставою для представництва інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру є те, що ОСОБА_1 , будучи іноземним громадянином та набувши у власність в порядку спадкування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, порушив процедуру використання спірних земельних ділянок, не відчуживши їх упродовж року після набуття права власності.

Врахувавши, що ГУ Держгеокадастру в Харківській області протягом розумного часу не вжило заходів для здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, заходи представницького характеру з метою усунення порушення земельного законодавства, в тому числі щодо ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у прокурора підстав для звернення з цим позовом.

Щодо суті спору

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (пункт "в" частини першої статті 143 ЗК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Пунктом 10 частини першої статті 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Норма частини п`ятої статті 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (частина перша статті 1297 ЦК України).

Строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Водночас, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування у особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18), а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Матеріали справи свідчать про те, що на праві власності ОСОБА_2 належали земельні ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами :01:003:0169 площею 4,647 га та :01:003:0168 площею 4,6493 га.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 .

Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її син ОСОБА_1 подавши нотаріусу 01 квітня 2016 року відповідну заяву, однак свідоцтво на спадщину не отримав.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_1 , який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, зокрема спірні земельні ділянки, є її власником з часу її відкриття, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є громадянином іноземної держави (російської федерації), однак у встановлений законом строк спірні земельні ділянки сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину, протягом року не відчужив.

Зважаючи, що ОСОБА_1 як громадянин іноземної держави набув на праві власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення, не відчужив їх протягом строку, встановленого статтею 81 ЗК України, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для конфіскації земельної ділянки за рішенням суду на підставі статті 145 ЗК України.

Аналіз вище вказаних норм права у їх системному взаємозв`язку дає підстави для висновку, що якщо власник земельної ділянки, який відповідно до закону зобов`язаний відчужити її протягом певного строку, однак не виконав такого обов`язку, то орган, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, звертається до суду з позовом про конфіскацію вказаної земельної ділянки. За наслідками розгляду такого позову суд ухвалює рішення про конфіскацію даної земельної ділянки або відмови у її конфіскації. Рішення суду про конфіскацію земельної ділянки в подальшому є підставою для продажу даної земельної ділянки на земельних торгах.

Аналогічні висновки щодо застосування положень статті 145 ЗК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 683/22/23 (провадження № 61-14939св23), від 12 березня 2025 року у справі № 568/823/23 (провадження № 61-13216св24).

Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відчуження спірних земельних ділянок без компенсації відповідачу вартості указаного майна буде порушення його права власності, оскільки конфіскація земельної ділянки відповідно до статті 145 ЗК України по суті є оплатним вилученням, тобто законом передбачено саме припинення права власності зі збереженням права на отримання повного відшкодування вартості зазначеної ділянки за вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Посилання апелянта на те, що в даному випадку не порушено інтереси держави, адже земельні ділянки використовуються за призначенням і суб`єктом, створеним і зареєстрованим згідно законодавства України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки землі сільськогосподарського призначення є особливо цінною категорією, національним багатством і перебувають під особливою охороною закону, тому вони можуть підлягати конфіскації у визначених законом випадках на користь держави і саме у цьому проявляється інтерес.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Товариство з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Труд-2012» залишити без задоволення.

Заочне рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 01 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна